Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, індексації заробітної плати з компенсацією втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків її виплати та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову вказав, що у 1990 році позивача було прийнято на роботу до ПАТ «Азовзагальмаш», де з вересня 2014 року по вересень 2015 року йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата, у зв'язку із чим існує заборгованість по заробітній платі в сумі 8000,07 грн. Крім того, відповідач протиправно не сплачує індексацію заробітної плати та компенсацію за затримку розрахунку. Також зазначає, що в зв'язку з порушенням його права на заробітну плату йому була завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінює в 10000,00 грн. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 8000,07 грн., а також індексацію заробітної плати та компенсацію за затримку розрахунку і моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. У подальшому позивач збільшив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 9441,47 грн., а також індексацію заробітної плати та компенсацію за затримку розрахунку і моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та про підтримання позовних вимог, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач позовні вимоги визнав частково та надіслав письмові заперечення, в яких зазначив, що на сьогоднішній час існує заборгованість по заробітній платі в сумі 9441,47 грн. та з компенсації, яка складає 2012,65 грн. Інші позовні вимоги не визнав, вказавши, що індексація заробітної плати позивача проводилася випереджаючим шляхом. З лютого 2014 року по теперішній час позивач знаходиться на частковому або повному простої, а отже, його заробітна плата індексації не підлягає. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач у період з 28.03.1990 року по теперішній час працює у відповідача, що підтверджується записами в його трудовій книжці. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. Згідно наданої відповідачем довідки № 238/ро-540-А від 26.10.2015р. сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обов'язкових податків та зборів перед [PERSON] за період його роботи з вересня 2014р. по вересень 2015р. складає: вересень 2014р. - 675,36 грн., жовтень 2014р. - 960,97 грн., листопад 2014р. - 875,52 грн., грудень 2014р. - 714,97 грн., січень 2015р. - 259,79 грн. (у т.ч. повернення за газету 13,33 грн.), лютий 2015р. - 698,72 грн., березень 2015р. - 736,68 грн., квітень 2015р. - 765,38 грн., травень 2015р. - 750,33 грн., червень 2015р. - 348,02 грн., липень 2015р. - 941,30 грн., серпень 2015р. - 832,05 грн., вересень 2015р. - 882,38 грн., а всього 9441,47 грн. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, що підтверджується розрахунковим листом та довідкою відповідача, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заявлена позивачем заборгованість по заробітній платі в розмірі 9441,47 грн. з вирахуванням вже сум, які підлягають утриманню як обов'язкові податки та збори. Вказана сума заборгованості підлягає стягненню у судовому порядку. Стосовно вимог позивача про стягнення суми компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати суд керується наступним. Судом було встановлено, що відповідач по сьогоднішній день має заборгованість з виплати нарахованої заробітної плати за період роботи позивача з вересня 2014 року по вересень 2015 року. У випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу статтями 1 та 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати» встановлено обов'язок підприємства будь-якої форми власності здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів. Така компенсація громадянам провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Аналогічні норми закріплені в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обов'язок здійснити позивачу компенсацію, передбачену Законом. При розрахунку сум компенсації за затримку виплати заробітної плати, суд керується наступним. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 (надалі за текстом - Порядок). Згідно пункту 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку до Порядку. Позивач в обґрунтування заявленого позову не представив власних розрахунків. Натомість відповідачем було представлено до суду лист від 27.10.2015 року, в якому приведено розрахунок суми компенсації за період з вересня 2014 року по вересень 2015 року в загальній сумі 2012,65 грн., що, на думку суду, відповідає встановленому Порядку. У представленому відповідачем розрахунку зазначені положення Порядку були дотримані та проведено нарахування індексу споживчих цін за період невиплати заробітної плати з вересня 2014 року по вересень 2015 року шляхом множення місячних індексів інфляції опублікованих Держкомстатом за період з наступного місця, в якому виникла заборгованість по заробітній платі. Позивач, натомість, не спростував вказаних розрахунків відповідача та не представив власних щодо розміру належної компенсації, не скористався своїм процесуальним правом заявити власні доводи в обґрунтування цієї частини позовних вимог. Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивач не представив доказів на спростування розрахунку відповідача, при цьому суд перевіривши їх відповідність вимогам законодавства вважає їх правильними та обґрунтованими. У зв'язку із цим суд вважає, обґрунтованим та доведеним розмір нарахованої компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 2012,65 грн., яка має бути стягнута в судовому порядку. Відповідно до ст.33 Закону України "Про оплату праці" в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 1 січня 2003 року). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі - Порядок). Згідно пункту 11 Порядку додаткові витрати, пов'язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону України "Про оплату праці"). Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. З урахуванням наведених положень, індексація заробітної плати та суми, які нараховані у зв'язку із цим, є невід'ємною частиною заробітної плати та відображаються в її структурі під час нарахування та виплати основного доходу. Як вже зазначено вище, згідно положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем у порушення наведених норм не представлено власного розрахунку та доказів невиплати індексації заробітної плати або порушення встановленого порядку нарахування індексації доходів. Натомість відповідачем у своїх письмових запереченнях проти позову зазначено, що індексація заробітної плати [PERSON] проводилася випереджаючим шляхом. З лютого 2014 року по теперішній час позивач знаходиться на частковому або повному простої, а отже, його заробітна плата індексації не підлягає. З огляду на зазначене і з урахуванням того, що позивач не довів та не обґрунтував розмір суми індексації доходів, в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 10 000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 300 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. - за вимоги немайнового характеру. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial