Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

23.01.2015 року ДТГО «Львівська залізниця» звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Брюховицька селищна рада про зобов'язання відповідачів усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця», а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в межах Брюховицької селищної ради м. Львова на 9 км + 692 м - 9 км + 726 м залізничного напряму Рудно - Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів шляхом демонтажу будинку гаражного типу та одноповерхового дерев'яного літного будиночку садового типу з домурованим погребом, які розміщені на цій земельній ділянці та стягнення з відповідачів судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, у користуванні Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» (далі - Залізниця) перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема в адміністративних межах смт. Брюховичі м. Львова, в межах зазначених у цьому плані. Так, 07.05.2014 року комісією в складі працівників Державного територіально - галузевого об'єднання «Львівська залізниця» (далі - Залізниця) землевпорядника Брюховицької селищної ради та представника ПП «Центр ринкових досліджень» під час обстеження земельної ділянки Залізниці в межах території смт. Брюховичі м. Львова було виявлено, що на 9 км + 692 м - 9 км + 726 м дільниці Рудно - Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів, ширина смуги відведення Залізниці становить 30 м від осі головної колії. Однак, на 9 км + 692 м - 9 км + 726 м з правої сторони за ходом кілометрів цієї дільниці на відстані 27,74 м - 29 м від осі головної колії знаходиться будинок гаражного типу розміром 8 м х 13 м, та на відстані 26 м - 30 м одноповерховий дерев'яний літній будиночок садового типу з домурованим погребом які належать гр. [PERSON] та [PERSON]. Адреса ділянки: смт. Брюховичі, вул. Львівська, 85 (додаток 2). Вважає, що відповідачі самовільно без будь - яких правових підстав розмістили будинки на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушили право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту. Щодо належності спірної земельної ділянки, яка самовільно зайнята відповідачами, до земель державної власності, як земель під державними залізницями, зазначає наступне. Стаття 68 Земельного кодексу України 2001 року та ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачають, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення під залізничним полотном та його облаштуваннями, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів залізничного транспорту. За ст. 67 ЗК України до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту. Землі транспорту можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Стаття 11 Закону України «Про транспорт» встановлює, що землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту. Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації. Дані обставини підтверджуються також і п. 2 Положення про землі транспорту, затвердженого [PERSON] Міністрів СРСР № 24 від 08.01.1981, де зазначено, що розміри земельних ділянок, наданих для вказаних цілей, визначаються згідно із затвердженими у встановленому порядку нормами або проектно-технічною документацією. Окрім того, саме таку ширину смуги відведення у даному місці підтверджено Будівельними нормами і правилами, глава 39 - залізничні дороги колії 1520 мм. СНиП 11-39-76 та нормами відводу земель для залізниць СН 468-74, а смуга відведення залізниці, відображена у Плані смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівскої залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, розробленому проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році (додаток 3), відповідає цим нормам. Право Залізниці на спірну земельну ділянку, виникло в 1958 році з моменту побудови залізничної колії, що підтверджується інвентарною карткою обліку основних засобів (додаток 6). Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із п. 4 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов 'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до наведеного нижче законодавства, яке діяло на момент виникнення права Залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Брюховицької селищної ради, із погодженням із виконкомом ради трудящих Львівської міської ради плану смуги відведення, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п.54,55 Общих начал землепользования и землеустройства ([PERSON] ЦВК СРСР від 15.12.1928). Союзний земельний закон від 15 грудня 1928 року «Загальні засади землекористування та землеустрою» (далі - Загальні засади) встановив, що право виключної державної власності на землю визнано за СРСР (ст.1). З цього часу земельні фонди всіх союзних республік були перетворені в єдиний земельний фонд Союзу PCP, який став єдиним суб'єктом виключного права державної власності на землю. Згідно з Загальними засадами, затвердженими постановою ЦВК СРСР від 15.12.1928, землі для потреб транспорту вважаються землями спеціального призначення (ст. 54), використовуються на підставі особливих положень про ці землі (ст. 55), Союз PCP безпосередньо здійснює розпорядження землями, які відведені підприємствам та організаціям загальносоюзного значення (підпункт б ст.2). Загальні засади землекористування і землеустрою, затверджені постановою ЦВК СРСР від 15.12.1928 регламентували, що союзним республікам належить право регулювання землекористування і землеустрою відповідно до цих засад (пункт «б» ст. 3 та передбачали, що ведення державного запису землекористувань (земельна реєстрація) здійснюється відповідними органами союзних республік за єдиною системою, основи якої встановлюються особливим загальносоюзним законом (ст. 6). Крім того, зазначають, що відповідно до Положення «Про землі надані транспорту», затвердженого постановою [PERSON] народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933 (далі - Положення про землі надані транспорту 1933 року), землями, наданими транспорту, визнавались перелічені в ст.4-8 цього Положення землі. Відповідно до пункту 4 цього Положення до залізничних транспортних земель відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об'єктами залізничної інфраструктури. Положення про землі надані транспорту 1933 року діяло до 1981 року на землях залізничного транспорту УРСР на підставі Закону СРСР від 01.11.1939 «Про включення Західної України у склад СРСР із возз'єднанням її із УРСР» (Положення про землі надані транспорту 1933 року втратило чинність згідно з пунктом 2 постанови [PERSON] Міністрів СРСР від 08.01.1981 № 24 «Про затвердження положення про землі транспорту»). План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівскої залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 +106 м розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, який є проектно-технічною документацією, та у розумінні ст.17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією. Так, згідно із ст.195 Земельного кодексу Української соціалістичної радянської республіки 1922 року, затвердженого постановою ВЦВК від 29.11.1922 (далі - ЗК УСРР), та постановою [PERSON] Міністрів СРСР від 31.12.1954р. якою зобов'язано управління землеустрою вести єдиний державний облік, а також державну реєстрацію всіх землекористувань єдиного державного земельного фонду, станом на 1962 рік здійснювалась земельна реєстрація землекористувань і така реєстрація землекористування площею 18,75 га за Львівською залізницею проведена на підставі Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, до якого включена земельна ділянка в межах смт. Брюховичі, що підтверджується витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки залізниці напрямку Рудно-Підбірці від 30.01.2013 №40/01-15/225, виданим відділом Держземагентства у м.Львові. Розміри земельної ділянки Залізниці, визначені Планом смуги відведення відповідають даним внесеним до Державного земельного кадастру, що підтверджується витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30.01.2013 №40/01-15/225 (додаток 4), оскільки відповідно до положення ст. 193 ЗК України, Державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Відповідно до ст. 196 ЗК УСРР державна земельна реєстрація поділялася на основну, яка полягала в первісному заповненні карт і реєстрів, і поточну, мала метою своєчасне занесення в актах реєстрації тих змін, які відбувалися із плином часу. Введений Земельним кодексом УРСР 1970 року інститут державних актів права користування земельною ділянкою поширювався на нові земельні ділянки при їх відведенні, посвідчення державними актами права користування на існуючі та наявні у користуванні землі не вимагалося згідно з Указом Президії Верховної [PERSON] Української PCP від 25 грудня 1970 року №3338-VII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української PCP», відповідно до якого Земельний кодекс Української PCP 1970 року застосовується до земельних правовідносин, що виникли після введення в дію Кодексу, тобто з 1 січня 1971 року (пункт 2), по земельних правовідносинах, що виникли до 1 січня 1971 року, Земельний кодекс Української PCP застосовується до тих прав і обов'язків, які виникнуть після введення в дію Кодексу (пункт 3). Лише у 1975 році відповідно до постанови [PERSON] Міністрів УРСР від 09.04.1975 № 172, яку видано на виконання постанови [PERSON] Міністрів СРСР від 06.03.1975 № 199 (якою відмінено [PERSON] народних комісарів СРСР від 07.07.1935 № 1383), передбачено оформлення державних актів на право користування землею колгоспам, радгоспам та іншим землекористувачам, дія якої не поширювалась на правовідносини, які виникли до її прийняття, а відтак станом на момент виникнення у Залізниці у 1958 році права на землекористування у Залізниці не могло бути Державного акту на землю, а існував лише План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівскої залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, складений у 1962 році. Починаючи з 1977 року, відповідно до постанови [PERSON] Міністрів Української PCP № 400 від 29.07.1977 «Про порядок ведення державного земельного кадастру», було запроваджено ведення землевпорядною службою системи Міністерства сільського господарства СРСР державного земельного кадастру, до якого включалися дані реєстрації землекористувань, а його ведення здійснювалося за формами кадастрової документації, до яких належали земельно-кадастрова книга підприємства, організації, установи, яким земля надана в постійне або довгострокове користування, державна земельно-кадастрова книга району/міста. Відповідно до п.1 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.1993 №15, із прийняттям якої втратила чинність постанова [PERSON] Міністрів УРСР № 400 від 29.07.1977, та в редакції чинній на момент прийняття [PERSON] спірного рішення, Державний земельний кадастр призначений для забезпечення [PERSON] народних депутатів, заінтересованих підприємств, установ, організацій і громадян вірогідними і необхідними відомостями про природний, господарський стан та правовий режим земель з метою організації раціонального використання та охорони земель, регулювання земельних відносин, землеустрою, обґрунтування розмірів плати за землю. А згідно із п.7 цього Положення, до земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно-територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі і землекористувачів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності, їх кількість, якість, народногосподарську цінність та продуктивність по власниках землі і землекористувачах, населених пунктах, територіях сільських, селищних, міських, районних [PERSON] народних депутатів, областях, Республіці Крим та Україні в цілому. Крім цього, зазначає, що державна реєстрація права власності та користування земельними ділянками є похідною від набуття особою цього права. Окрім зазначеного вище, правомірність Залізниці у користуванні земельною ділянкою смуги відведення підтверджується копіями постанови виконкому Львівської обласної [PERSON] депутатів трудящих від 17.01.1948 №52, пунктом 1 якої затверджено існуючу смугу вивласнення Львівської залізниці по фактичному користуванню, у зв'язку із відсутністю на таку смугу документів, рішення від 29.03.1949 №374, прийнятим відповідно до Положення про землі представлені транспорту, затвердженого ЦВК і РНК СРСР від 07.02.1933, та рішенням від 03.07.1962 №612, пунктом 1 якої вирішено відвести під розширення смуги захисних лісонасаджень напрямку Рудно - Підбірці, що засвідчує факт існування даного напрямку залізниці, що має безпосереднє відношення до спірної ділянки, на момент такого розширення. Відповідно до постанови Верховної [PERSON] Української PCP від 08.12.1990 «Про земельну реформу» громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української PCP, повинні до 1 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право втрачається. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 року юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою і наведене в постанові Верховної [PERSON] Української PCP від 08.12.1990 «Про земельну реформу» положення щодо обмеження строку оформлення права користування є неконституційним. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в поданому до суду позові. Просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] позов заперечили та просять у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Брюховицької селищної ради у судове засідання повторно не зявився, про причину неявки не повідомив, а тому у відповідності до ст.169 ЦПК України суд вважає, що розгляд справи слід проводити у його відсутності на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог п.2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до вимог ст. 60 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, у користуванні Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема в адміністративних межах смт. Брюховичі м. Львова, в межах зазначених у цьому плані. Згідно акту обстеження земельної ділянки від 07.05.2014 року, комісією в складі працівників Державного територіально - галузевого об'єднання «Львівська залізниця», землевпорядника Брюховицької селищної ради та представника ПП «Центр ринкових досліджень», під час обстеження земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» в межах території смт. Брюховичі м. Львова було виявлено, що на 9 км + 692 м - 9 км + 726 м дільниці Рудно - Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів, ширина смуги відведення Залізниці становить 30 м від осі головної колії. Однак, на 9 км + 692 м - 9 км + 726 м з правої сторони за ходом кілометрів цієї дільниці на відстані 27,74 м - 29 м від осі головної колії знаходиться будинок гаражного типу розміром 8 м х 13 м, та на відстані 26 м - 30 м одноповерховий дерев'яний літній будиночок садового типу з домурованим погребом, які належать [PERSON] та [PERSON]. Адреса ділянки: смт. Брюховичі, вул. Львівська, 85. Як убачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №494484, виданого 24.10.2008 року, земельна ділянка площею 0,0900 га за адресою: смт.Брюховичі, вул. Львівська, 85, належить на праві власності відповідачам [PERSON] 2/3 частини, [PERSON] 1/3 частини земельної ділянки. Цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 3 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 125 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. У відповідності до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 68 ЗК України, ст.11 ЗУ «Про транспорт» та ст.6 ЗУ «Про залізничний транспорт» до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. До земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту. Землі транспорту можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На підтвердження своїх позовних вимог позивач стверджує, що правомірність Залізниці у користуванні земельною ділянкою смуги відведення залізниці підтверджується копіями постанови виконкому Львівської обласної [PERSON] депутатів трудящих від 17 січня 1948 року № 52, рішення від 29 березня 1949 року № 374, рішення від 3 липня 1962 року № 612. Однак, даними актами затверджено лише кількість гектарів землі, які надаються у користування залізниці. Меж ділянок ширини смуги відведення у цих документах не визначено, тому вони не є належними доказами у справі. Посилання ДТГО "Львівська залізниця" на сплату земельного податку не заслуговує на увагу, оскільки це не є категоричним доказом користування саме спірною землею. Так, у відповідній довідці зазначена загальна сума сплаченого податку та загальна площа об'єкту оподаткування. Згідно з ч.2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Позивач також покликається на те, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 положення п. 6 діючої постанови Верховної [PERSON] Української PCP від 08.12.1990 року «Про земельну реформу» №563-ХІІ в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Проте, позивачем не враховано, що із п. 5.6. мотивувальної частини зазначеного рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005, слідує, що суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Всупереч ч.ч. 1, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником позивача не представлено суду доказів наявності у позивача суб'єктивного права на користування спірною земельною ділянкою, а також існування будь -яких юридичних фактів з яких можливо встановити наявність у позивача права на користування спірною земельною ділянкою. Безпідставним суд вважає покликання позивача на Положення «Про землі, надані транспорту», затверджене [PERSON] Центрального виконавчого комітету СРСР № 58, [PERSON] народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933, [PERSON] Міністрів СРСР № 24 від 08.01.1981 «Про затвердження Положення про землі надані транспорту», оскільки ст. 1 цього Положення передбачено, що землями транспорту визнаються землі, надані підприємствам, установам і організаціям транспорту для здійснення покладених на них спеціальних задач. Розміри земельних ділянок, наданих для вказаних цілей визначаються відповідно до затверджених в установленому порядку норм або проектно-технічної документації. Проте, позивачем всупереч вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України не представлено суду затверджених в установленому порядку норм або проектно-технічної документації щодо земель відведених транспорту. «План полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги 1962 года» представлений позивачем в розумінні ч. 2 ст. 59 ЦПК України не є допустимим доказам, щодо предмету доказування. Крім того, [PERSON] Центрального виконавчого комітету СРСР № 58, [PERSON] народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933, [PERSON] Міністрів СРСР № 24 від 08.01.1981, в час їх дії, були підзаконним актами, тому в них не могли закріплюватися положення, якими встановлюється правовий режим власності на землю. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначено у ст. 11 ЦК України. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Окрім цього, Верховним судом України при розгляді справи №6-222цс14 висловлено правову позицію про те,що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. В матеріалах справи відсутні докази надання в визначеному законодавством порядку спірної ділянки за адресою: смт. Брюховичі, вул. Львівська, 85 позивачу чи іншим підприємствам залізничного транспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту. Судом не встановлено факту належності спірної ділянки до земель залізничного транспорту. Відповідно до ст.20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної [PERSON] Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Відтак суд приходить до висновку про те, що позивачем та його представником не представлено суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, що підтверджують його право користування спірною земельною ділянкою. Також позивачем не представлено належних та допустимих доказів порушення, невизнання або оспорювання його права, як користувача земельною ділянкою на якій розташований будинок гаражного типу та деревний літній будиночок садового типу, суд не приймає до уваги представлений акт обстеження земельної ділянки проведеної комісією ДТГО «Львівська залізниця» від 07.05.2014 р.(а.с.10), оскільки даний акт не підтверджує права ДТГО «Львівська залізниця» на користування земельною ділянкою на якій розташоване майно [PERSON], [PERSON], а відтак суд приходить до переконання про те, що право позивача не є порушеним, не підлягає захисту судом, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення. Законом України від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (далі Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У правовому висновку Верховного Суду України, зробленому в постанові від 18 вересня 2013 року зазначено таке: основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 р. у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", від 11 березня 2003 р. "Новоселецький проти України", від 1 червня 2006 р. "Федоренко проти України". Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання фундаментальних прав окремої особи. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. На думку суду, у разі зобовязання відповідачів звільнити спірну земельну ділянку, буде порушено визначальний принцип пропорційності, який передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому мета позивача зобовязання відповідачів звільнити спірну земельну ділянку, однак яким чином ДТГО «Львівська залізниця» може розпорядитися такою ділянкою в інтересах самої залізниці представником не доведено. З урахуванням наведеного, суд вважає,що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed