Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

01 липня 2019 року [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову вказує, що 24 грудня 1999 р. між нею та Відповідачем [PERSON] було укладений шлюб, від якого в них є неповнолітній син - [PERSON] [INFO] . Вказує, що одруження в них з Відповідачем виявилося невдалим, спільне життя не склалося відтак шлюб було розірвано Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 20 листопада 2007 року, про що складено відповідний актовий запис № 788. Вказує, що рішенням Рівненського міського суду від 01 листопада 2004 року у цивільній справі №2-10592/2004 року стягнуто з Відповідача на її користь. аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 12.10.2004 року до повноліття дитини. Зазначає, що підставою звернення до суду з цією позовною заявою є те, що відповідач [PERSON] з 2007 року сина не бачить, участі в його духовному та фізичному вихованні не приймає, особистим та шкільним життям сина не цікавиться, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, та взагалі від виконання своїх батьківських обов`язків ухиляється. На дні народження сина [PERSON] відповідач з 2007 року не з`являвся. Крім того, відповідач, ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини вже понад десять років не надає, внаслідок чого станом на 01.07.2019 року утворилась заборгованість в сумі 117575,62 грн. (сто п`ятнадцять тисяч триста дев`яносто одна гривня 62 копійок), що підтверджується довідкою Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області №54732 від 01.07.2019 року. Зазначає, що так, як відповідач [PERSON] свої батьківські обов`язки не виконує, а дитина його батьком не вважає, є всі підстави для позбавлення [PERSON] бути батьківських прав. У зв`язку з цим звертається до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Позивач також суду пояснила, що позов про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно сина поданий до суду за три місяці до повноліття сина з підстав, що раніше ні син, ні позивач не були обізнані що мають на це право. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Просили суд відмовити в задоволенні позову повністю. Відповідач суду пояснив, що спілкувався з сином приблизно до п`яти разів в рік. На день народження подарував йому фотоапарат, інколи надавав незначні кошти. Представник третьої особи в судовому засіданні вказала, що підтримує поданий письмовий висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 24 грудня 1999 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладений шлюб,який було розірвано Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 20 листопада 2007 року, про що складено відповідний актовий запис № 788. Від шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду від 01 листопада 2004 року у цивільній справі №2-10592/2004 року стягнуто з Відповідача на користь Позивача [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 12.10.2004 року до повноліття дитини. Відповідно до інформації Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції від 09.10.2019 року вбачається, що 10.06.2019 Рівненським міським судом видано виконавчий лист № 2-10592/04 про стягнення аліментів з [PERSON] та проведено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. Відповідно до даного розрахунку, загальна сума до сплати за весь час присуджених аліментів: 83 690,47 грн. Сплачено боржником: 7757,65 грн. Заборгованість станом на 09.10.2019 становить: 75 932,82 грн. Згідно з висновком виконавчого комітету Рівненської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, №08-1777 від 19.11.2019 року виконком Рівненської міської ради вважає за не доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] , [INFO] . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надав суду показання, що відповідач є його батьком. Однак він не цікавиться його життям, а тому він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Показав, що стосунків з батьком не підтримує, спілкувався з ним один, два рази на рік. Допомоги від відповідача не отримував, вказав, що лише на день народження батько подарував йому фотоапарат. Постановою Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року залишено в силі рішення Рівненського міського суду від 16 жовтня 2019 року за яким з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] борг зі сплати аліментів в сумі 75932.82 гривні, неустойку (пеню) в розмірі 75932.82 гривні. Згідно ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитись неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуататції дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019р. у справі № 631/2406/15-ц, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав" (далі - Постанова), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови роз`яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до пункту 18 Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. З наведеного вбачається, що позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт не визнання відповідачами позову про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 7 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"). Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Конвенції держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності. Як передбачено статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. З наведеного слідує, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав її батьків, першочерговими є інтереси дитини. Позивач та його представник не довели суду, що спілкування відповідача з повнолітнім сином в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останнього. Враховуючи бажання відповідача відновити спілкування з сином, часткову сплату стягнутих аліментів, виключно в інтересах дитини, надати можливість батькові та сину налагодити їх родинні стосунки, а також, виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вказує про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідачів батьківських прав з огляду на недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed