Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави, завданої бездіяльністю органів державної влади. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що він є власником земельної ділянки, площею 3,9146 га, розташованої на території Гусарівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, призначеної для ведення особистого селянського господарства, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯМ №960724, виданого 16 листопада 2012 року Управлінням держкомзему у Барвінківському районі Харківської області на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 12 жовтня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1780 державним нотаріусом Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області. Разом з тим, як вказує позивач, реалізувати своє право розпоряджатися земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, визначене ст.ст.13, 14, 41 Конституції України, він не може, оскільки з часу набрання законної сили Земельним кодексом України (01 січня 2002 року) і до цього часу відповідно до п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України забороняється купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину. Крім того, позивач вказав, що рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 20 лютого 2020 року у справі Антоненко та інші проти України задоволена його заява №11071/19 від 15 лютого 2019 року і визнано порушення державою відповідачем статті 1 Першого протоколу до Конвенції, внаслідок обмеження його права розпоряджатися своїм майном. [PERSON] посилаючись на те, що протиправне позбавлення його права розпоряджатися земельною ділянкою сільськогосподарського призначення призвело до скрутного матеріального становища і відсутності можливості для здійснення фінансових втрат, направлених на відновлення стану здоров`я та, як наслідок, до моральних переживань, просив на підставі рішення Європейського Суду з Прав Людини від 20 лютого 2020 року у справі Антоненко та інші проти України, стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на свою користь 87 159 грн., що за інформацією Міністерства фінансів України за курсом гривні по відношенню до євро становить 3000 євро на відшкодування морально шкоди, спричиненою протиправною бездіяльністю органів державної влади, оскільки аналогічна правова позиція викладена у Рішенні Європейського Суду з Прав Людини у справі Зеленчук і Цицюра проти України, де сума відшкодування моральної шкоди склала 3 000 євро кожному із заявників. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 21 квітня 2020 року справу прийнято до провадження та відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області Нестеренко І.С. в судове засідання не з`явилася також, надала відзив на позовну заяву, в порядку визначеному ст.178 ЦПК України. Вказала, що проти позовних вимог заперечує, оскільки, по - перше, позивач помилково визначив, що Головне управління є належним відповідачем у цій справі та несе відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів. Посилаючись на висновок Верховного суду, викладеному у постанові від 19 серпня 2018 року по справі №910/23967/16, зазначила, що необхідності зазначення у позовних вимогах таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись ЦПК України не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. По-друге, представник вказала, що позивачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральних, фізичних та душевних страждань, а також не доведено наявність моральної шкоди, протиправної поведінки, а також причинно - наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Вказала, що виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, її розмір повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави. Враховуючи вищезазначене, те, що позивачем не було надано належних та переконливих доказів, які підтверджують факт спричинення моральної шкоди, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області клопотання про розгляд справи без її участі не заявила. 13 липня 2020 року суд, без виходу до нарадчої кімнати, ухвалив провести розгляд справи у відсутності представника відповідача та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України, враховуючи, що представником відповідача надано відзив на позов, беручи до уваги право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку, яке кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. В силу вимог ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з пунктом 2 Положення, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства фінансів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України і Міністра фінансів України. Відповідно до Положення, Казначейство забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс. печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до частини 1 статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03.10.2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів. Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України. У зв`язку з чим, суд відхиляє доводи представника Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області щодо того, що Головне управління є неналежним відповідачем у цій справі. Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частинами 1 та 2 ст. 78 ЗК України визначено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно з п. «в» ч.1 ст. 5 ЗК України, земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Тобто, власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею, а держава не повинна втручатися у здійснення громадянами свого права розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, земель, що перейшли до комунальної власності відповідно до пункту 21 цього розділу або передані до комунальної власності відповідно до статті 14-1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Як вбачається зі змісту позовної заяви, [PERSON] , як підставу для відшкодування шкоди посилався на рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява №846/16 та 1075/16) від 22.05.2018 року, яке безпосередньо стосується питання мораторію на землю та яким встановлено порушення ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності) Європейської конвенції з прав людини, з врахуванням того, що рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 20 лютого 2020 року у справі Антоненко та інші проти України задоволена його заява №11071/19 від 15 лютого 2019 року і також визнано порушення державою відповідачем. Європейський суд з прав людини у п. 150 Рішення від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява № 846/16 та 1075/16) зазначив, що Держава - відповідач повинна прийняти необхідні законодавчі та/або інші загальні заходи для забезпечення справедливого балансу між інтересами власників сільськогосподарських земель з одного боку та загальними інтересами суспільства з іншого, у відповідності з принципами захисту прав власності в рамках Конвенції. Також, рішенням від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява № 846/16 та 1075/16), що має статус остаточного з 22 серпня 2018 року, Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Протоколу № 1 (захист власності) у відносинах між заявниками і Державою Україна щодо мораторію та його продовження у національному законодавстві (п. 15 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України) стосовно заборони відчуження земель сільськогосподарського призначення, що належать їх власникам. У даному рішенні, ЄСПЛ зазначив, що держава не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та правами власності заявників. Суд зазначив, що жодна інша держава Ради Європи не мала таку заборону і посилався на невідповідність підходу України до завершення мораторію. Було також незрозуміло, чому менш обмежувальний захід не був ефективним для досягнення тієї ж мети. Ключовим фактором для виявлення ЄСПЛ порушення прав власності заявників було те, що Україна послідовно ставила мету надання дозволу на придбання та продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення після створення інфраструктури ринку. Проте, всупереч оголошеній меті початковий мораторій був продовжений декілька разів і зараз розглядається з усіма практичними цілями як невизначений, незважаючи на періодичні крайні строки для того, щоб законодавчий орган врегулював це питання, але ці строки не були виконані. ЄСПЛ взяв до уваги твердження уряду щодо необхідності обмеження, наприклад, запобігання збідніння сільського населення, уникнення зосередження землі в руках декількох груп, таких як багаті особи або ворожа держава, а також припинення вилучення з обробки. Проте, в першому твердженні не був врахований той факт, що заявники мешкали в місті та не бажали займатися сільським господарством. Крім того, законодавчий орган не виявив, що заборона була необхідною для досягнення поставленої мети щодо сільського населення взагалі, але її метою було надання достатньої кількості часу для прийняття необхідного законодавства. Наступні дві мети, наведені урядом, можливо досягти за допомогою інших законів, у тому числі тих, що вже зареєстровані в Україні, такі як обмеження кількості земельних ділянок та податки, які, як виявляється, сприяють обробці землі. ЄСПЛ встановив, що тягар, накладений на двох заявників, був надмірним. Вони постраждали від наслідків нездатності органів влади дотриматися своїх власних крайніх строків, в той час як органи влади надали лише незначні підстави для нездатності обрати менш обмежувальні заходи. Україна не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та інтересами заявників, а також перевищила свої повноваження щодо дискреційності («межі розсуду»). ЄСПЛ наголосив, що справа стосувалася загальної законодавчої ситуації та не обмежувалася лише заявниками. Суд постановив, що Україна повинна вжити відповідні законодавчі або інші заходи для забезпечення справедливого балансу між інтересами власників сільськогосподарських земель та суспільством взагалі. ЄСПЛ зауважив, що він не вимагає створення ринку земельних ділянок сільськогосподарського призначення без обмежень, а також те, що держава залишається вільною обирати, які заходи необхідно вжити. Щодо стягнення моральної шкоди ЄСПЛ вказав, що заявники вимагали 30000 євро кожному в якості відшкодування моральної шкоди. Суд зазначив, що ситуації, за яких заявник зазнав явної травми, фізичної або психологічної, болю та страждання, стресу, тривоги, розчарування, почуттів несправедливості або приниження, тривалої невизначеності, порушення життя або реальної втрати можливостей, можна відрізнити від тих ситуацій, коли публічне встановлення порушення, якого зазнав заявник, у рішенні, що є обов`язковим для Договірної Держави, само по собі є належною формою відшкодування. У деяких ситуаціях, коли закон, процедуру або практику було визнано такими, що не відповідають стандартам Конвенції, цього достатньо для виправлення ситуації (див., наприклад, згадане рішення у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), пункт 57, з подальшими посиланнями у ньому). З огляду на ці принципи Суд вважає, що встановлення порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку завдану заявникам моральну шкоду. Заявники також вимагали 4800 євро кожному в якості компенсації судових та інших витрат, яких вони зазнали під час провадження у Суді, які мали бути сплачені безпосередньо на банківський рахунок п. Тарахкала . ЄСПЛ вважав за належне присудити кожному заявнику 3000 євро компенсації судових та інших витрат, яких вони зазнали під час провадження у Суді. Рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 20 лютого 2020 року у справі Антоненко та інші проти України, яким, в тому числі, задоволена заява №11071/19 [PERSON] від 15 лютого 2019 року. ЄСПЛ постановив, що було порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а також, що встановлення порушення само собою становить достатню справедливу сатисфакцію (а.с.4). Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт та в інших випадках, встановлених законом. У п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. По - перше, варто зазначити, що суд відхиляє твердження позивача щодо того, що у Рішенні Європейського Суду з Прав Людини від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» викладена правова позиція щодо відшкодування державою моральної шкоди у розмірі по 3000 євро кожному із заявників, оскільки вказана сума є компенсацією судових та інших витрат, яких вони зазнали під час провадження у Суді. Отже, суд не вправі розцінювати вказане рішення ЄСПЛ як підставу для відшкодування моральної шкоди. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Тобто, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, всупереч вищевказаним нормам цивільного процесуального права, позивач не довів спричинення йому моральної шкоди, не вказав якими доказами це підтверджується, не надав ніяких доказів причино- наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та його моральними стражданнями та погоджується з запереченнями представника відповідача в цій частині. Суд вважає, що посилання позивача, як на підставу позовних вимог, порушення державою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, що встановлено Рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 20 лютого 2020 року у справі Антоненко та інші проти України, яким задоволена його заява №11071/19 від 15 лютого 2019 року, не є достатнім доказом для відшкодування моральної шкоди. Крім того, суд враховує і рішення Європейського Суду з Прав Людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09 лютого 2007 року "Білуха проти України", в яких зазначено, що в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. Аналогічна позиція висловлена також і у Рішеннях Європейського Суду з Прав Людини від 20 лютого 2020 року у справі Антоненко та інші проти України, та «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява №846/16 та 1075/16) від 22.05.2018 року. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави, завданої бездіяльністю органів державної влади, задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed