Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 1515,79 гривень та судові витрати, посилаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору №003-07197-190608 від 19.06.2008 року [PERSON] отримала кредит у сумі 4120,00 грн. на придбання певного майна на умовах , визначених договором. Відповідно до п.п.2.3. договору, за користування кредитом відповідач сплачує кредитору проценти, виходячи зі ставки 0,01% в рік. А також, згідно із п.2.5. договору, за ведення кредитної справи відповідач сплачує кредитору плату в розмірі 1,76 % в місяць. Однак, [PERSON] не виконує належним чином зобовязання за кредитним договором, у звязку з чим виникла прострочена заборгованість в сумі 1515,79 грн., яка складається із заборгованості за сумою кредиту - 1225,73 грн.; відсотками 0,02 грн.; комісіями 290,04 грн. Таким чином відповідач порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо погашення кредиту та сплати відсотків по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином. У позовній заяві зазначив про підтримання позовних вимог у повному обсязі, розгляд справи за його відсутності та не заперечував проти заочного розгляду. Відповідач [PERSON], повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи. У судове засідання [PERSON] не зявилася, однак подала до суду заяву щодо незгоди з позовними вимогами та проханням відмовити в задоволенні позову в звязку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі кредитного договору №003-07197-190608 від 19.06.2008 року отримала кредит у сумі 4120 грн. на придбання певного майна на умовах, визначених договором. Відповідно до п.п.2.3. договору, за користування кредитом відповідач сплачує кредитору проценти, виходячи зі ставки 0,01% в рік. А також, згідно із п.2.5. договору, за ведення кредитної справи відповідач сплачує кредитору плату в розмірі 1,76 % в місяць. Згідно із п.1.2. цього договору кредит надається на строк 10 місяців, з кінцевим терміном повернення та сплати всіх плат не пізніше ніж 18 квітня 2009 року. На погашення заборгованості відповідач здійснював платежі до 19.01.2009 року. У поданій до суду письмовій заяві відповідач просила про застосування строку позовної давності. Згідно зі ст. 256, 257 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 7 ч.11 ЗУ "Про захист прав споживачів", визначено, що у випадку, якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою по повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобовязання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю, зокрема забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якої минув. Відповідно до п.3.1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", зазначено, що враховуючи положення п.7 ч.13 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", суди мають право виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч.13 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" застосовується й до додаткових вимог банку. Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач вчиняв платежі останній раз 19.01.2009 року, а позивач звернувся до суду із даним позовом 05.05.2014 року, з пропуском визначеного законом строку. При цьому, згідно вищевказаної норми матеріального права (п.7 ч.13 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів") відносно кредитодавця діє заборона вимоги повернення споживчого кредиту строк давності якого минув. У даних правовідносинах не йдеться про припинення зобовязання належним виконанням. Вирішується питання строку дії кредитного договору, що має значення для вирішення питання обчислення строку позовної давності. За ст.1049 ЦК України, яка згідно ч.2 ст. 1054 цього Кодексу застосовується до відносин за кредитним договором, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернутою позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договором між сторонами встановлений строк дії у 10 місяців. Погашення позичальником заборгованості після 19.01.2009 року не здійснювалося. Строк дії договору сторін не залежить від стану виконання зобовязань і не може вважатися продовженим через невиконання зобовязань. Позивач не заявляв про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності, а у відповідності до ст. 256, 257 , 267 ЦК України особа може звернутися до суду з захистом порушеного права (стягнення заборгованості за кредитним договором) протягом визначеного строку, пропуск якого тягне відмову у захисті порушеного права та є підставою для відмови у задоволені позову. На підставі викладеного, ст. 256, 257, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed