Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

21.07.2020 р. до суду звернулось ПАТ «Запоріжжяобленерго» до [PERSON] з позовом про стягнення грошових коштів у розмірі 8944,52 грн., набутих без достатньої правової підстави. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2018 року у справі № 335/5816/18 з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь [PERSON] було стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 64 504 грн. 31 коп. без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 04.05.2018 року по 25.07.2018 року у розмірі 27 331 грн. 20 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 4 966 грн. 83 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 800 грн., моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. 00 коп., а всього стягнути суму у розмірі 99 602 (дев`яносто дев`ять тисяч шістсот дві) гривні 34 копійки. На виконання вказаного рішення Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, платіжним дорученням № 2172 від 20.02.2019 стягнуто на користь [PERSON] 35098,03 грн. На думку позивача, вказане стягнення проведено Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в розмірі більшому, ніж належить, оскільки воно здійснено без віднімання (утримання, зменшення) податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18% і військового збору в розмірі 1,5% на загальну суму 6844,12 грн. в результаті примусового стягнення грошових коштів. Крім того, внаслідок самостійного нарахування та виплати позивачем компенсації втрати частини заробітної плати в розмірі 1379,27 грн., на думку позивача, [PERSON] отримав без достатньої правової підстави зайві грошові кошти у вигляді належних до утримання з ПАТ «Запоріжжяобленерго» для перерахування до бюджету податків і зборів на загальну суму 8223,38 грн. 23.01.2020 р. позивач направив на адресу [PERSON] вимогу про повернення безпідставно набутих коштів, але лист залишений без відповіді. Посилаючись на ст. ст. 18, 164 Податкового кодексу України, ст. ст. 1212,1215 ЦК України просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 8223,38 грн. ЯК набуті без достатньої правової підстави, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 376,12 грн., а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 345,02 грн., а всього 8944,52 грн. Ухвалою суду від 12.08.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 03.09.2020 року до суду надійшли пояснення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по суті позовних вимог, який просив врахувати, що органи та службові особи державної виконавчої служби не є податковими агентами, а Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено відрахування будь-яких податків і зборів від сум, стягнутих за рішенням суду. 24.09.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень відповідач послався на те, що позивач пропустив строк позовної давності за заявленими вимогами. Водночас відповідач зазначив, що між сторонами не виникли відносини з приводу безпідставного набуття чужого майна, а при стягненні коштів на підставі рішення суду державний виконавець не був уповноважений на утримання податків і зборів, тому рішення було виконано належним чином. Крім того, відповідач наполягав на тому, що ст. 625 ЦК України не може застосовуватись до трудових відносин. 02.10.2020 року до суду надійшла письмова відповідь позивача на відзив, в якій він не погодився з доводами відповідача. Наполягав на тому, що державний виконавець, не звернувшись до суду, який ухвалив рішення, за роз`ясненням в частині необхідності утримати податкові платежі із стягнутих сум. Також наполягав на тому, що будь-які належні від юридичної особи виплати на користь фізичної особи за рішенням суду, в тому числі у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування судових витрат, інших компенсаційних виплат тощо, є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб, відповідальність за утримання якого покладена на позивача як податкового агента, а тому при фактичній виплаті таких сум обов`язково мають відраховуватись податкові платежі. Крім того, позивач наполягав на застосуванні до спірних відносин саме норм ЦК України щодо наслідків безпідставного набуття чужого майна. Ухвалою суду від 19.02.201 року за клопотання позивача до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, був залучений Офіс великих платників податків Державної податкової служби, а також з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України були витребувані копії матеріалів виконавчого провадження з виконання Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2018 року у справі № 335/5816/18. В підготовчому судовому засіданні представник позивача, адвокат Морозов В.С. позов підтримав. Інші учасники справи в підготовче судове засідання, яке неодноразово відкладалось за клопотанням відповідача, не з`явились. Ухвалою від 06.07.2021 року справу було призначено до судового розгляду. Під час судового розгляду представник позов позовні вимоги підтримав, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі. Треті особи явку представників не забезпечили. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми матеріального права, якими регулюються спірні відносини, суд приходить до такого. Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2018 р. справа №335/5816/18 з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь [PERSON] стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 64 504 грн. 31 коп. без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 04.05.2018 року по 25.07.2018 року у розмірі 27 331 грн. 20 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 4 966 грн. 83 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 800 грн., моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. 00 коп., а всього стягнути суму у розмірі 99 602 (дев`яносто дев`ять тисяч шістсот дві) гривні 34 копійки. Нараховану, але не виплачену заробітну плату, в розмірі 64504,31 грн., позивач виплатив відповідачу добровільно, спору щодо цієї суми між сторонами немає. Відтак, залишок суми, яка підлягала стягненню з позивача за Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2018 р., становив 35098,03 грн. Розпорядженням державного виконавця ВПВР ДДВСМЮУ № 51096769/57375748/9 від 19.02.2019 року, в межах зведеного виконавчого провадження № 57375748, було вирішено перерахувати на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 35098,03 грн. Платіжним дорученням № 2172 від 20.02.2019 року вказана сума була перерахована на користь [PERSON] . Таким чином, вказане рішення суду було повністю виконане. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частин першої та п`ятої, статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. При цьому відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. . В даному випадку [PERSON] набув 35098,03 грн. на підставі рішення суду, яке набуло законної сили, не скасоване, тому підстав вважати ці кошти безпідставно набутими у суду не має. Доводи позивача про необхідність сплатити із вказаної суми податки та збори, не можуть бути враховані цим судом, оскільки у випадку незгоди із рішенням суду ПАТ «Запоріжжяобленерго», як відповідач по справі, мав право оскаржити вказане рішення чи звернутись за його роз`ясненням, однак не зробив цього. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України"). Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відтак, суд відхиляє всі доводи позивача, оскільки вони не спростовують того простого факту, що [PERSON] набув вказані у позові гроші не безпідставно, на підставі рішення суду. Щодо посилань позивача про те, що ним було здійснено самостійне нарахування та виплата компенсації втрати частини заробітної плати в розмірі 1379,27 грн., суд виходить з того, що позивач не надав доказів на підтвердження цього факту. Вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від основної вимоги. За таких обставин позов є необґрунтованим, безпідставним та задоволенню не підлягає. У зв`язку з цим суд не вбачає необхідності й в оцінці доводів, які були викладені відповідачем у відзиві на позов. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 12, 13, 16, 1212 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed