Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Малоходачківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про виплату вихідної допомоги при звільненні, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.11.2015 року позивач звільнена з посади секретаря Малоходачківської сільської ради на підставі п.1 ст.50 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні». Частиною 2 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», передбачено, що депутату, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота, а за її відсутності-інша робота(посада) на тому самому, або за згодою депутата на іншому підприємстві, установі чи організації, а у разі неможливості надання відповідної роботи на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради, але не більше ніж на шість місяців зберігається середня заробітна плата, яку він отримував на виборній посаді у раді. При звільненні із посади секретаря сільської ради позивачу не було запропоновано іншу роботу. Після звільнення позивач неодноразово зверталась до відповідача із письмовими заявами (03.12.2015 року, 17.02.2016 року , 30.06.29016 року) з проханням виплатити їй середньомісячний заробіток за шестимісячний строк, однак сільським головою було відмовлено їй у здійсненні вказаної виплати із посиланням на відсутність у її трудовій книжці запису про звільнення з попереднього місця працевлаштування. Позивач вважає вказану відмову відповідача безпідставною, оскільки з 01.05.1995 року вона займала посаду секретаря Малоходачківської сільської ради як найманий працівник, а з 10.04.1998 року була обрана на вказану посаду на постійній основі, як народний депутат відповідного скликання, а тому фактичного звільнення її з роботи не відбулось і вона надалі продовжувала працювати на раніше займаній посаді. З огляду на те, що остаточну відповідь на її звернення щодо виплати вихідної допомоги при звільненні відповідачем надано лише 26.07.2016 року, вважає, що нею не пропущено законодавчо встановлений строк на звернення до суду та просить її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку за шість місяців у сумі 52969,80 грн., середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку. Також позивач просить стягнути з відповідача завдану їй моральну шкоду у сумі 3000 грн., посилаючись на те, що через неможливість захистити свої права зазнала принижень та поневірянь, що негативно вплинуло на її психоемоційний стан, викликало пригнічення та зневіру у власних силах. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав та просить у його задоволенні відмовити, з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, посилаючись на те, що при звільненні із займаної посади з позивачкою було проведено повний розрахунок та виплачено їй компенсацію за невикористані відпустки. Підстави для виплати [PERSON] заробітної плати відповідно до ч.2 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» відсутні, оскільки у трудовій книжці позивача відсутній запис про звільнення її з посади секретаря Малоходачківської сільської ради перед обранням на виборну посаду. Окрім цього зазначив, що позивач, після звільнення з роботи працює на посаді продавця у магазині «Продукти» ПП [PERSON] та перебуває на обліку у центрі зайнятості як безробітна. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до Конституції в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування, умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, гарантії їх соціального захисту, здійснення механізму обрання, затвердження і призначення на посади в органи місцевого самоврядування визначаються Законами України\~ "Про службу в органах місцевого самоврядування" "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських селищних, міських голів". Судом встановлено, що позивач 01.05.1995 року була прийнята на роботу на посаду секретаря Малоходачківської сільської ради народних депутатів. 10.04.1998 року рішенням №3 першої сесії Малоходачківської сільської ради народних депутатів ХХІІІ скликання відповідно до ст. 11 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування була обрана секретарем Малоходачківської сільської ради, як народний депутат вказаної ради. В подальшому [PERSON] переобиралась на зазначену посаду 12.04.2002 року, 19.04.2006 року та 23.11.2010 року відповідними рішеннями сесії наступних скликань Малоходачківської сільської ради, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача. 08.11.2015 року [PERSON] у відповідності до рішення №2 першої сесії сьомого скликання Малоходачківської сільської ради звільнена із займаної посади у зв»язку із закінченням строку повноважень згідно п.1 ст.50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Після звільнення позивача з посади секретаря сільської ради інша рівноцінна робота(посада) їй не була надана. Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від 21.05.1997 року секретар сільської, селищної, міської ради працює в раді на постійній основі. Секретар ради обирається радою з числа її депутатів на строк повноважень ради за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови. Згідно з ч. 3 ст.7 Закону «Про службу в органах місцевого самоврядування» № 2493-III від 07.06.2001 року на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим законом. У відповідності до ч.2 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» № 93-IV від 11.07.2002 року депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації. У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. Колишній депутат місцевої ради для отримання середньої заробітної плати на час працевлаштування повинен надати до ради довідку про неможливість його працевлаштування підприємством, де він працював до обрання, на попередній або рівноцінній роботі (посаді) та трудову книжку. На підставі цього радою видається відповідне розпорядження. Шестимісячний термін обліковується з наступного дня після припинення повноважень вказаних осіб. Відповідно до п.4 ст. 31 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю відкладається на строк, що дорівнює періоду, протягом якого застрахованій особі відповідно до законів надається вихідна допомога або інші виплати при звільненні з підприємств, установ і організацій або закінченні строку повноважень за виборною посадою, що забезпечують часткову або тимчасову компенсацію втраченого заробітку. Як встановлено судом, [PERSON] після звільнення з роботи зверталась до відповідача із заявами від 03.12.2015 року, 09.12.2015 року, 08.02.2016 року та 30.06.2016 року щодо виплати їй середньомісячного заробітку на період працевлаштування у відповідності до ч.2 ст.33 Закону України«Про статус депутатів місцевих рад». Листами №44 від 17.02.2016 року та №263 від 25.07.2016 року відповідач відмовив позивачу у виплаті середньомісячного заробітку, з посиланням на те, що у трудовій книжці позивача всупереч вимог п.5 ст.36 КЗпП України відсутній запис про звільнення її з посади секретаря Малоходачківської сільської ради, яку вона обіймала як найманий працівник, у зв»язку із подальшим переходом на виборну посаду. Згідно довідки територіального центру соціального обслуговування Тернопільського району №37 від 01.02.2016 року на момент видачі довідки вакантні посади у вказаному центрі відсутні. Відповідно до запису у трудовій книжці позивача виплату допомоги по безробіттю [PERSON] розпочато з 09.05.2016 року. За таких обставин, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути в користь позивача середньомісячний заробіток за шість наступних місяців після звільнення її з посади секретаря Малоходачківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, виходячи із розміру середньої заробітної плати, яку вона одержувала на виборній посаді у вказаній раді. Згідно довідки Малоходачківської сільської ради №265 від 25.07.2016 року заробітна плата позивача за період з травня по жовтень 2015 року становила: травень - 7096,92 грн.; червень- 5854,61 грн.; липень - 6351,75 грн.; серпень -7670,68 грн.; вересень 7702,50 грн.; жовтень- 9954,09 грн. Розрахунок вихідної допомоги при звільненні здійснюється у відповідності до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, за два останні місяці роботи та становить 52969,77 грн.( 7702,50 +9954,09-заробітна плата позивача за два останні місяці роботи :2х6). Статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору, який обчислюється з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Приймаючи до уваги те, що позивач не будучи офіційно працевлаштованою, мала право на отримання середнього заробітку на протязі шести місяців з моменту звільнення, а тому суд вважає, що строк позовної давності в даному випадку слід обчислювати з моменту одержання позивачем остаточної відмови відповідача у виплаті належного їй середньомісячного заробітку після звільнення з виборної посади, тобто з 25.07.2016 року. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність у трудовій книжці позивача запису про звільнення з попереднього місця праці, оскільки [PERSON] до переходу на виборну посаду секретаря Малоходачківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області займала вказану посаду, як найманий працівник, а тому фактичного звільнення її з роботи не відбулось. У трудовій книжці позивача наявні відповідні записи про призначення та звільнення її з виборної посади, які є достатньою підставою для нарахування та виплати їй середньомісячного заробітку після звільнення, на час працевлаштування. Водночас, враховуючи характер зазначених виплат та їх строковість, те, що право на їх одержання зберігається за колишнім депутатом на протязі шести місяців після звільнення, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення на її користь середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку слід відмовити, оскільки вказані грошові кошти за своїм змістом є матеріальною допомогою на період працевлаштування, не входять в перелік обов»язкових виплат, що здійснюються при проведенні остаточного розрахунку зі звільненим працівником та відповідно не могли бути нараховані і виплачені позивачу одноразово у день її звільнення. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до положень ст.ст.16, 23 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак, суд вважає, що позивач не навела належного обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди завданої несвоєчасним виконанням відповідачем договірних зобов»язань, не зазначила докази, що підтверджують позовні вимоги в цій частині, не вказала з яких саме міркувань вона виходила, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у сумі 3000 грн. слід відмовити. Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача на її користь середньомісячного заробітку за шість наступних місяців після звільнення її з посади секретаря Малоходачківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області у сумі 52969,77 грн., у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Оскільки позивач згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 551,20 гривень.

Outcome: partial