Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк", треті особи Національний Банк України, Державний нотаріус Володимирецької Державної нотаріальної контори Рівненської області Оксенюк Алла Антонівна про визнання недійсними кредитної угоди №0708/32 від 17 серпня 2007 року укладеної між ЗАТ "Приватбанк" (надалі ПАТ КБ "Приватбанк") та [PERSON], визнання недійсним договору іпотеки №0708/32/1/2 від 17 серпня 2007 року укладеним між ЗАТ "Приватбанк" (надалі ПАТ КБ "Приватбанк") та [PERSON] та виключення з державного реєстру іпотек та єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запису про державну реєстрацію іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна [PERSON], В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 17 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0708/32. В забезпечення кредитного договору між Банком та [PERSON] 17 серпня 2007 року, був укладений договір іпотеки № 0708/32/1/2, за яким [PERSON] виступив майновим поручителем [PERSON] за зобов'язаннями останньої перед Банком та передав в якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань [PERSON] в іпотеку ЗАТ «Приватбанк» слідуюче нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 91.3 кв.м.; прибудову площею 30.7 кв.м; вхідні східці площею 6.4 кв.м.; хлів-прибудова площею 216.9 кв.м; гараж площею 38.3 кв.м; колодязь; огорожі; ворота; намощення що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Укладення зазначених договорів позивачі вважають такими, що суперечать чинному законодавству України та підлягають визнанню їх недійсними зі слідуючих підстав. Умови кредитної угоди є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, йо наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - спожива кредитних послуг. Несправедливими є умови кредитної угоди в частині надання кредиту в долар США, що передбачає згідно умов кредитної угоди погашення кредиту та сплати відсотків користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладє як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивача - позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. Позивачі вважають, що використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування, внесенням в кредитну угоду пункту, що значно погіршує становище позивачів, як споживачів в разі настання певних подій, що дає права для позивачів відповідно до пункту 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитної угоди недійсною." Згідно умов кредитної угоди (п.1.2) громадянці [PERSON] надано кредит у розмірі 75 000,00 доларів США при фіксованому відсотку 16% річних. Дата остаточного повернення кредиту 11 серпня 2014 року. Укладення кредитного договору про надання Позичальнику коштів в іноземній валюті доларах США не відповідає вимогам Цивільного Кодексу України та іншим законодавчим актам. Підставами для недійсності кредитної угоди, позивачі вважають неправомірне укладення останнього в валюті, відмінній від гривні України, та використання іноземної валюти спірним кредитним договором як засобу платежу, що, на їх думку, суперечить вимоп законодавства. Пунктом 1.1 зазначеного правочину встановлено, що предметом договору є передача іпотекодавцем іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна, вказаного в п.7 цього договору, для забезпечення виконання своїх зобов'язань в повному обсязі щодо повернення кредиту, здійснення оплати за користування кредитом, комісії, пені, інших платежів, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитною угодою № 0708/32. Предметом договору іпотеки, згідно із п.7 іпотечного договору, є житловий будинок загальною площею 91.3 кв.м.; прибудову площею 30.7 кв.м; вхідні східці площею 6.4 кв.м.; хлів-прибудова площею 216.9 кв.м; гараж площею 38.3 кв.м; колодязь; огорожі; ворота; намощення що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Щодо неправомірності укладення договору іпотеки, позивач [PERSON], вважає, що порукою може забезпечуватися тільки правомірне та законне зобов'язання. В кредитному ж договорі, так само як і в договорі іпотеки зобов'язання визначено виключно в іноземній валюті, умови договорів не містять положень навіть про еквівалент цих зобов'язань у грошовій одиниці України - гривні. Таким чином, враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єкта господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. З умов кредитної угоди, так само як і з договору іпотеки, не вбачається наявність жодної із сторін на момент укладання зазначених договорів індивідуальної ліцензії НБУ здійснення операцій по наданню кредиту в іноземній валюті [PERSON] та використання іноземної валюти як засобу платежу при виконанні договірних зобов'язань. Отримання індивідуальної ліцензії є необхідною умовою для правомірності видачі одержання кредиту незалежно від суми грошових коштів, які надаються банком, та строк повернення позичальником. Позивачі також вказують, що, з урахуванням змісту кредитної угоди №0708/32 від 17.08.2007 року на момент його укладання в Банку повинні бути слідуючі індивідуальні ліцензії: індивідуальну ліцензію на надання і одержання кредиту в іноземній валюті відповідно до п. в) ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютне контролю"; індивідуальну ліцензію на використання іноземної валюти на території України як засобу плате: або як застави відповідно до п. г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систе валютного регулювання і валютного контролю". У судове засідання представник позивачів [PERSON] з'явилася позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити посилаючись на недійсність кредитного договору та договору іпотеки. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився надіслав суду заяву в якій просив відмовити позивачу в задоволенні позову, оскільки позивач пропустив строк позовної давності, і просить суд застосувати наслідки такого пропуску. Представник третьої особи Національного Банку України, в судове засідання з'явився та надав суду письмові пояснення в яких вказав на правомірність укладених договорів, просив відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Державний нотаріус Володимирецької Державної нотаріальної контори Рівненської області Оксенюк А.А. в судове засідання не з'явилася надіслав суду заяву в якій просила розгляд справи проводити в її відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на повному, об`єктивному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає позовні вимоги не підлягають задоволенню Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено, що 17 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0708/32. В забезпечення кредитного договору між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір іпотеки № 0708/32/1/2, за яким [PERSON] виступив майновим поручителем [PERSON] за зобов'язаннями останньої перед Банком та передав в якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань [PERSON] в іпотеку ЗАТ «Приватбанк» слідуюче нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 91.3 кв.м.; прибудову площею 30.7 кв.м; вхідні східці площею 6.4 кв.м.; хлів-прибудова площею 216.9 кв.м; гараж площею 38.3 кв.м; колодязь; огорожі; ворота; намощення що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Згідно умов кредитної угоди (п.1.2) громадянці [PERSON] надано кредит у розмірі 75 000,00 доларів США при фіксованому відсотку 16% річних. Дата остаточного повернення кредиту 11 серпня 2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Підставою недійсності правочину в цілому чи його окремої частини є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зокрема обставинами, з наявністю яких діюче законодавство пов'язує можливість визнання договору недійсним є: невідповідність змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; відсутність у сторін правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності; укладення правочину під примусом всупереч внутрішній волі сторони; невідповідність спрямування правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та порушення правочином, що вчиняється батьками (усиновлювачами) прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 204 ЦК України встановлює принцип дійсності правочину, згідно якого, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 1 статті 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Також, що стосується вимог позивачів які стверджують, що комерційний банк, для можливості здійснення кредитування фізичних чи юридичних осіб в іноземній валюті та отримання від позичальників оплати (відсотків) за користування виданим кредитом в іноземній валюті, в обов'язковому порядку повинен мати індивідуальну ліцензію видану Національним банком України на здійснення разової валютної операції. З цього приводу суд встановив та врахував наступне. Частина 2 ст. 192 ЦК України визначає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 1 ст. 533 ЦК України встановлює, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, ч. 3 цієї ж статті дозволяє використовувати іноземну валюту, а також платіжні документи в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Необхідно зазначити, що ст. 49 Закону про банки «Кредитні операції» розглядає розміщення банками залучених коштів як кредитну операцію. Стаття 47 Закону про банки встановлює, що окрім перелічених у частині першій цієї статті операцій, банк має право здійснювати інші операції та угоди, серед, яких у пункті 1 частини 2 визначені операції з валютними цінностями, причому, дана операція може здійснюватися лише за умови отримання від Національного банку України письмового дозволу. Національний банк України, як особливий центральний орган державного управління, на підставі ст.ст. 7, 44 Закону України «Про Національний банк України» та ст.ст. 5, 11 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» уповноважений здійснювати валютне регулювання та контроль, визначати порядок здійснення операцій в іноземній валюті, а також видавати обов'язкові для виконання нормативно-правові акти щодо ведення валютних операцій на валютному ринку України. Пункт 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року за № 275 (зареєстровано в Мін'юсті 21.08.2001 року за № 730/5921) встановлює, що за наявності банківської ліцензії та за умов отримання письмового дозволу Національного банку України, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, однією з яких є залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Таким чином, комерційні банки, отримавши від Національного банку банківську ліцензію та письмовий дозвіл мають право здійснювати кредитування фізичним та юридичних осіб, як в національній так і в іноземній валюті. Посилання позивача на необхідність отримання комерційними банками індивідуальної ліцензії для надання кредитів відповідно до підпункту «в», пункту 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є необгрунтованим, оскільки, отримання індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На сьогоднішній день жодним законом чи підзаконним нормативним актом подібні межі щодо термінів чи сум кредитування не встановлені. Отже, будь-які операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті (незалежно від строків та сум) отримання індивідуальної ліцензії не потребують. Помилковою, також, є позиція позивачів та представника позивачів, стосовно необхідності отримання комерційним банком індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, згідно підпункту «г», пункту 4, статті 5 зазначеного вище Декрету Кабінету Міністрів України. Відповідно до пункту 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року за № 483 (зареєстровано в Мін'юсті 09.11.2004 року за № 1429/10028) використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Отримувачем відсотків, комісій за кредитним договором є комерційний банк, а тому отримання індивідуальної ліцензії не вимагається. Не вимагається від комерційних банків отримання індивідуальної ліцензії і у разі, якщо сплата відсотків чи комісій здійснюється позичальником у готівковій іноземній валюті, оскільки відповідно до пункту 8.12. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, які прийнятті відповідно до ст.ст. 7, 44 Закону України «Про Національний банк України», розділів II та III Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та затверджені постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 року за № 200 (зареєстровано в Мін'юсті 08.06.2007 року за № 656/13923) - фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій. Оскільки відповідно до пункту 5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року за № 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 за N 15-93, а під валютною операцією відповідно до ст. 1 згаданого Декрету розуміються будь-які операції пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, окрім операції між резидентами у валюті України, отримання комерційним банком додатково індивідуальної ліцензії - не вимагається. Не заслуговує на увагу також твердження позивачів, щодо наявності в кредитному договорі несправедливих умов в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки укладаючи кредитний договір виражений в іноземній валюті позичальник (позивач) міг та повинен був усвідомлювати можливі коливання курсу іноземної валюти по відношенню до національної валюти - гривні. Окрім того, відповідно до п. 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 p. N 168 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N 541/13808) у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору, серед іншого, попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Також, відповідно до ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є способом захисту порушених прав, проте позивачами у позовній заяві не доведено в чому саме полягає порушення його прав внаслідок укладення оспорюваного кредитного договору, навпаки, відповідно до умов зазначеного договору відповідачем позивачам був наданий кредит, який був останнім отриманий та використаний на власні потреби. Позивачі не додали до позовної заяви будь-яких доказів, які б підтверджували, той факт, що Кредитна угода № 0708/32 від 17.08.2007 року суперечить нормам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, не довели відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин, відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину або не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Таким чином, суд вважає підтвердженими твердження представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» про наявність у відповідачів заборгованості за договором іпотеки проте права позивачів судовому захисту не підлягають у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Так, згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачі [PERSON] та [PERSON] та представник позивачів [PERSON] не надали суду доказів про інший строк позовної давності, а також не клопотали про поновлення цих строків. Враховуючи обставини викладені вище, суд вважає, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено в зв'язку зі сплином строку позовної давності, оскільки про її застосування заяви відповідач, а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності суд не знаходить. На підставі ст.ст. 1-3, 5, 23, 202, 203, 215, 256, 257, 267 216, 651 ЦК України,

Outcome: dismissed