Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

У липні 2019 року акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - Банк) звернулося первісно до Зміївського районного суду Харківської області із позовом до громадянки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 травня 2008 року в загальній сумі 15796 грн 66 коп., яка складалася з боргу по кредиту в сумі 2347 грн 13 коп, боргу по процентам в сумі 93011 грн 70 коп, боргу із пені в сумі 2909 грн 24 коп, а також штрафів: 500 грн фіксована частина та 728 грн 41 коп процентна складова (5% від суми позову). В обґрунтування вимог зазначало, що 05 травня 2008 року між ними був укладений договір кредиту без номер, за умовами якого відповідачка отримала в борг 2400 грн з умовою його повернення щомісячними платежами та з умовою сплати 36,00 % на рік за користування кредитом. Договір був укладений шляхом підписання нею заяви разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку". Однак позичальниця не виконала умови кредитного договору в частині вчасного повернення кредиту та відсотків за користування ним, в зв`язку з чим за нею виникла зазначена заборгованість, яку він просив стягнути з неї в повному розмірі. Також, вказувало, що відповідно до п. 9.12 "Умов та правил надання банківських послуг" договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, а якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про його припинення, то він автоматично пролонгується на той самий строк. Крім того, за ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 14 лютого 2020 року справа за цим позовом була передана за підсудністю на розгляд до Жовтневого районного суду Миколаївської області, куди надійшла 31 березня 2020 року і була розподілена судді Глубоченку С.М., який своєю ухвалою від 27 квітня 2020 року прийняв справу до свого провадження і призначив її розгляд в спрощеному порядку. 11 червня 2020 року представник відповідачки подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, оскільки розрахунок заборгованості є надуманим і не відповідає дійсності, зокрема в заяві відповідачки, підписаній при укладенні договору відсутні умови щодо нарахування та стягнення неустойки (пені та штрафу). Також вважав, що надані позивачем Тарифи та Витяг з умов не можуть бути належними доказами умов кредитування, оскільки вони роздруковані із сайту Банку і відсутнє підтвердження того, що вони діяли та час укладення договору. Тому просив відмовити в задоволенні позову, в тому числі і через пропуск строку позовної давності. Ухвалою суду від 15 червня 2020 року було задоволено заяву судді Глубоченка С.М. про самовідвід і відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу справа передана на розгляд судді Козаченку Р.В., який ухвалою від 17 червня 2020 року прийняв до провадження і призначив розгляд в спрощеному порядку. 06 липня 2020 року позивач надав суду відповідь на відзив, в якому наполягав на задоволенні позову, вказавши, що договір кредиту був укладений належним чином шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви з проханням відкрити кредитний рахунок та надати їй кредитну картку з кредитними коштами. Підписавши заяву відповідачки підтвердила, що ознайомилася з "Умов та правил надання банківських послуг" (далі - Умови), "Тарифами Банку", які складають договір кредиту. Тобто на час підписання заяви-анкети між сторонами було домовлено всі суттєві умови, зокрема проценти, строк кредиту, штрафні санкції. На підтвердження існування договору також представив розрахунок заборгованості та виписку з карткового рахунку відповідачки, з якого вбачається, що вона отримала кредитні кошти, користувалася ними та частково повертала. Ці документи є належним доказом боргу та його неповернення. Крім того зазначив, що позивачем не було пропущено строку позовної давності, оскільки строк дії останньої перевипущеної відповідачці кредитної картки - по липень 2016 року, а відповідно до п. 1.1.7.31 Умов строк позовної давності був збільшений до 50 років і Банк звернувся до суду до спливу строку позовної давності. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце засідання був повідомлений належним чином, у доданій до позову заяві та інших заяв, наданих суду під час провадження, просив здійснити розгляд справи без участі представника позивача. Відповідачка до судового засідання не з`явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, направила на розгляд справи свого представника, який просив відмовити в задоволені позову з підстав, викладених у відзиві. Суд, вважаючи за можливе розглянути справу без участі представника позивача, заслухавши посилання та доводи представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів, встановив наступні обставини та взаємовідносини сторін та дійшов до викладеного нижче висновку. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банк). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, стягнути складові його повної вартості, а також пені і штрафу за прострочене зобов`язання. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що відповідач 05 травня 2008 року підписала анкету-заяву № б/н, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У вказаній заяві-анкеті відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складають між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. В заяві та в п. 9.12 Умов зазначено, що строк дії кредитної картки зазначається на ній. Згідно з укладеним таким чином договором відповідачка отримала кредит та кредитну картку № [NUMBER] , на час оформлення якої за користування кредитом повинна була сплачувати відсотки за базовою ставкою 36,00 % на рік на залишок заборгованості. Відповідно до довідки Банку (а.с. 79) строк дії кредитної картки був по травень 2012 року, яка також перевипускалася 13 липня 2013 року з терміном дії по липень 2016 року. Відповідно Правил передбачено порядок нарахування та оплати процентів та порядок погашення боргових зобов`язань. Зокрема, за користування Кредитом Банк нараховує процент в розмірі, встановленому Тарифами Банка, із розрахунку 360 календарних днів у році. Відповідно до Умов та Правил позичальник зобов`язується погасити заборгованість за Кредитом, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Пунктом 8.6 Умов, які додані до позову, при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, що передбачені Договором більше ніж на 120 днів, клієнт зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 500 грн та 5% від суми позову. В той же час Умовами, що додані до позовної заяви, не передбачено стягнення пені, тому у суда відсутні підстави вважати, що таку умову договору кредиту було узгоджено між сторонами. Посилання на підстави та порядок нарахування пені, зазначених в нині діючих Умовах суд не може врахувати, оскільки вони не були узгоджені між сторонами, а Тарифи, з якими відповідачка була ознайомлена на час підписання заяви-анкети, не надані. Відсутність узгодженості щодо цієї умови договору кредиту, не дає підстави кредитору вимагати її виконання з боржника. Тому в задоволенні вимог в частині стягнення пені слід відмовити через необґрунтованість цих вимог. Банком заявлено вимогу про стягнення боргу в загальній сумі 15796 грн 66 коп, який складається з наступного: борг по кредиту в сумі 2347 грн 13 коп, борг по процентам в сумі 9311 грн 70 коп, борг із пені в сумі 2909 грн 24 коп, штрафи: 500 грн - фіксована частина та 728 грн 41 коп - процентна складова. В той же час, слід відмітити, що відповідно до ч.2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пунктом 8.6 Умов, доданих до позовної заяви, передбачено, що у разі порушення клієнтом строків платежів за будь-яких грошових обов`язкових платежів за договором більш як на 120 днів, то він зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову. Тобто розмір штрафу, визначений як процентна складова (5 % від суми позову) пов`язується не з певною подією кредитних правовідносин (прострочення понад певний строк), а з фактом звернення з позовом, що не відповідає самій сутності та правовій природі штрафу як способу забезпечення виконання зобов`язання. Тому суд вважає обґрунтованим стягнення штрафу лише в сумі 500 грн. Таким чином, суд вважає доведеним позивачем зазначеної кредитної заборгованості відповідача станом на 31 жовтня 2019 року (крім штрафу у виді процентної складової та пені). На спростування цієї заборгованості відповідачкою належних доказів не надано, як наприклад документів про сплату кредиту, розрахунок, що спростовує розрахунок Банку тощо. В той же час, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так наприклад, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. За домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена або скорочена, про що повинен бути укладений договір в письмовій формі (ст. 259 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постановах Верхового суду України у справі № 6-757цс/1 від 1 липня 2015 року, у справі № 6-16/15 від 11 березня 2015 року, які є обов`язковими для застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України. Представником відповідачки заявлено про застосування строку позовної давності до вимог, які пред`явлені до неї. Як вбачається із матеріалів справи з даним позовом Банк звернувся до суду 23 грудня 2019 року, хоча строк дії кредитного договору сплив у лині 2016 року, в той час як загальний трирічний строк позовної давності, як і річний строк строк позовної давності за вимогами по неустойці, на момент подання позов сплив. Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні іншої частини позову (боргу по кредиту, відсотках, фіксованого штрафу) в зв`язку з пропуском строку позовної давності. Суд не приймає посилання позивача на те, що строк позовної давності був продовжений до 50-ти років, що визначено Умовами, які діють на теперішній час, оскільки така суттєва умова не була узгоджена між сторонами шляхом підписання договору/змін до умов договору. Обов`язковість підписання сторонами договору про зміну строку позовної давності передбачена ст. 259 ЦК України, і зміна такої умови виконання зобов`язань в односторонньому порядку є нікчемною. Крім того, суд звертає увагу, що надана представником Банку з відповіддю на відзив анкета-заява відповідачки від 16 вересня 2010 року не має відношення до кредитних правовідносин, які склалися між сторонами, оскільки в ній зазначено, що вона стосувалася оформлення і видачі зарплатної картки. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не стягуються з відповідачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed