Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ "Дельта Банк", в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь суму банківського вкладу в розмірі 55000 грн. В позові зазначила, що 10.06.2014 року між нею та ПАТ "Дельта Банк" був укладений договір № 009-07523-100614 банківського вкладу в національній валюті, відповідно до умов якого сума вкладу складає 55000,00 грн. Дана сума була внесена позивачем згідно виписки за договором. Вклад залучається на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок до 07.12.2014 року включно. По закінченню строку дії договору позивач намагався забрати свої кошти, надані ним банку в якості депозитного вкладу та частково отримав суму депозиту. Уточнивши позовні вимоги в ході розгляду справи по суті, позивач просить зобов'язати відповідача видати суму коштів з поточного рахунку [NUMBER] в розмірі 38653,53 гривні. У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. У судове засідання представник відповідача не з'явився, належним чином повідомлений про час і місце слухання справи, заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. В ході розгляду справи, представник відповідача позов не визнала, надала суду письмові заперечення, згідно яких просить відмовити в задоволенні позову про стягнення неповернутої суми депозиту, посилаючись на ті обставини, що грошові кошти клієнта після закінчення строку перераховані на його поточний рахунок, після чого банку не належать. Примусове виконання рішення про стягнення грошових коштів може привести до подвійного стягнення, що діючим законодавством заборонено. Вважає, що адекватним способом захисту оспорюваного права позивача має бути зобов'язання відповідача виконати договірний обов'язок, а саме розпорядження власника коштів щодо розпорядження ними з урахуванням обмежень, встановлених нормативними актами України, зокрема НБУ, а не стягнення суми з відповідача, оскільки останній не привласнював їх. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.. Судом встановлено, що 10.06.2014 року між АТ "Дельта Банк" та [PERSON] було укладено Договір банківського вкладу №009-07523-100614 " 8 років разом" у гривні, відповідно до умов якого сума вкладу складає 55 000 грн., вклад залучається на строк з моменту зарахування вкладу на рахунок та по 07.12.2014 року включно. Пунктом 1.9 договору було встановлено, що нараховані проценти за вкладом виплачуються щомісячно, а також у день повернення вкладу в кінці строку дії цього договору шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись із використанням електронних платіжних засобів [NUMBER], відкритий на ім'я вкладника. Дана сума була внесена позивачем на її депозитний рахунок, що підтверджується квитанцією № 36367214 від 10.06.2014 року (а.с.4). У відповідності до квитанції №530 від 02.03.2015 року, сума залишку на рахунку [PERSON] складає 38653,53 грн. Зазначені обставини підтверджуються письмовими поясненнями представника відповідача. Згідно із ст.2 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У відповідності до вимог ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 1060 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження права клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: "Суд зазначає, що на підставі статті статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)". Згідно зі ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав". Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: у ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув, тому вимоги позивача законні, обгрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягнення судового збору в розмірі 386,54 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved