Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

У вересні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства " Укркосмос ", про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, свої вимоги мотивувавши тим, що вона , працювала старшим інспектором з кадрів відділу з кадрових та організаційних питань в ДП « Укркосмос » з 27 серпня 2013 року Наказом № 53 від 22 липня 2015 року, була звільнена за власним бажанням. Вважає дане звільнення незаконним тому що її заява, від 22 липня 2015 року про звільнення за власним бажанням, була написана в стані душевного хвилювання у зв'язку з її вагітністю та з тим що на неї чинився моральний та психологічний тиск на підприємстві. В той же день, 22 липня 2015 року, вона написала заяву про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням. Не зважаючи на це, 23 липня 2015 року відділ кадрів підприємства підготував наказ про її звільнення. З наказом вона ознайомилась та написала, що не згодна. З 24 липня 2015 року вона перебувала на лікарняному у зв'язку з погіршенням стану свого здоров'я пов'язаним з її вагітністю. 31 липня 2015 pоку, вона отримала лист від ДП « Укркосмос » № 477 від 24 липня 2015 року в якому її повідомили про звільнення. У відповідь на цей лист вона повідомила , що вважає своє звільнення неправомірним за ч.2 ст. 38 КЗпП України та запропонувала скасувати наказ № 53 від 22 липня 2015 pоку, а також внести відповідний запис в трудовій книжці, однак до подачі даного позову відповіді вона не отримала, разом з тим, вона неодноразово приїжджала до офісу підприємства, щоб з"ясувати стан справ, але ні забрати трудову книжку, а ні копію наказу про звільнення так і не змогла, оскільки начальник відділу кадрів уникав з нею зустрічі. З 24 серпня 2015 року вона не працює. У зв"язку з чим просить поновити її на роботі старшим інспектором з кадрів в ДП "Укркосмос", стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 липня 2015 року до поновлення її на роботі . Про те, 13 жовтня 2015 року за вх. № 49257 позивачкою до загальної канцелярії суду було подано заяву про доповнення до предмету позову ( а.с. 58, 59 ) збільшивши свої позовні вимоги, відповідно до яких позивачка просить стягнути з відповідача Державного підприємства " Укркосмос " на її користь моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 100 000 гривень ( а.с. 58-59). В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов, поновити її на роботі старшим інспектором з кадрів в ДП "Укркосмос", стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 липня 2015 року до 07.12. 2015 року 29 483 гривні 25 копійок та моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень, пояснивши суду, що із за бажання усунути її від посади, щоб призначити близького родича, останнім часом на неї чинився психологічний тиск, з боку керівництва та окремих співробітників були прояви зневаги до неї, розповсюдження не правдивої інформації, штучне створення конфліктних ситуацій без ніяких на то причин. На підтвердження цього 03.03. 2015 року був складений акт про передачу документації відділу з кадрових та організаційних питань таким чином, що вона , фактично була відсторонена від виконання своїх посадових обов"язків. Після цього керівник не одноразово погрожував звільнити її за компрометуючою статтею. Всі ці місяці вона перебувала під постійним психологічним тиском. У липні місяці 2015 року вона завагітніла і за станом здоров"я, турбуючись про життя та здоров"я майбутньої дитини, була не в змозі протидіяти стресу та тиску з боку керівництва. Під психологічним впливом вона подала заяву про звільнення, за неможливістю продовжувати роботу, зокрема по причині вагітності, оскільки вагітність вона не від кого не приховувала, а керівник зввільнивши фактично за один день усвідомлював протиправний характер своїх дій звільняючи вагітну жінку. В той же день 22 липня 2015 року скориставшись своїм правом вона відкликала свою заяву про звільнення, офіційно зареєструвавши її в канцелярії підприємства, а 23 липня 2015 року її викликали до кабінету керівника Генерального директора ДП "Укркосмос", де намагалися тиснути на неї щоб вона підписала наказ про звільнення, хоча їм було відомо про відсутність її наміру звільнятись. З даним наказом вона ознайомилася та написала не згодна, їй все рівно запропонували отримати трудову книжку, навіть не звертаючи уваги на її попередження про її вагітність. Про порушене її право на звільнення вона звернулася до Територіальної державної інспекції з питань праці, за результатами її звернення та за результатами перевірки були встановлені порушення вимог законодавства зокрема ч.1,2 ст. 38 КЗпП України та ст. 172 КК України. Вважає своє звільнення незаконним та таким що порушує її права та інтереси. Представники відповідача Державного підприємства " Укркосмос " за довіреністю № 642 / 2015 від 15 жовтня 2015 року ( а. с. 45 ) Ващенко Василь Васильович, за довіреністю № 661 / 2015 від 28 жовтня 2015 року ( а. с. 57 ) Степко Іван Паладійович, за довіреністю № 135 / 2015 від 04 березня 2015 року Дудка Андрій Петрович ( а. с. 65 ) в судовому засіданні заперечували проти заявлених позовних вимог, та просили суд відмовити в задоволенні заявлених вимог, при цьому надавши письмові заперечення ( а.с. 66-69), зазначаючи, що позивачка була звільнена з 23.07. 2015 року за власним бажанням у відповідності до ст. 38 КЗпП України, в день свого звільнення позивачка була ознайомлена з наказом від 22.07. 2015 року. Разом з тим заява позивачка про відкликання заяви про звільнена була опрацьована керівництвом і на її адресу був направлений лист, у разі її згоди, подати заяву щодо її поновлення, оскільки посада позивачка ніким не була зайнята і досі вільна про що свідчить довідка відділу кадрів. Позивачка з невідомих причин такої заяви відповідачу на сьогодні не подавала, що розцінюється відповідачем як небажання позивачки продовжувати трудові відносини з відповідачем. Водночас неодноразові пропозиції відповідача позивачці написати заяву нові про працевлаштування у відповідача залишаються чинними і понині. Разом з тим з боку відповідача будь яких неправомірних дій чи бездіяльності по відношенню позивачки відсутні, оскільки позивачка звільнена за власним бажанням, позивачкою, зокрема, не наведено в чому саме полягає моральна шкода, та з яких міркувань позивачка виходила визначаючи розмір шкоди у 100 000 ( сто тисяч) гривень. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача вивчивши матеріали справи у їх сукупності , приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів » при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом ( розпорядженням ) і перевіряти їх відповідність законові. Згідно зі ст. 233 КзПП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як слідує із матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON], була прийнята у ДП " Укркосмос" на посаду інспектора з кадрів відділу з кадрових та юридичних питань з 27 серпня 2013 року, згідно наказу № 63 ос - 2013 року від 27.08. 2013 року ( а.с. 93), а з 01.04. 2014 року наказом № 7 ос- 2014 року від 31.03.2014 року переведена на посаду старшого інспектора з кадрів відділу з кадрових та організаційних питань ( а.с. 95) З копії заяви про звільнення [PERSON] вбачається, що датою написання є 22.07.2015 року (а.с. 98), а тому твердження представників відповідача про те, що позивачка просила її звільнити за власним бажанням , є абсурдними, оскільки в заяві причина звільнення не зазначена, а з пояснень позивачки в судовому засіданні встановлено, що за неможливістю продовжувати роботу, зокрема по причині вагітності, оскільки вагітність позивачка не від кого не приховувала, а керівник звільнивши фактично за один день усвідомлював протиправний характер своїх дій звільняючи вагітну жінку. Наказом Генерального директора ДП « Укркосмос » № 53 від 22 липня 2015 року, позивачку [PERSON] було звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 99 ). З копії наказу про звільнення вбачається, що є відмітка, написана власноручно [PERSON] від 23.07.2015 року, що вона з наказом ознайомлена і не згідна ( а.с. 21) , позивачка в судовому засіданні пояснила свою не згоду з наказом про звільнення тим, що вона вагітна і оскільки заява написана під тиском, а вона 22 липня 2015 року за вх. № 350 / 2015 [PERSON] подано заяву на ім"я генерального директора ДП " Укркосмос " про відкликання заяви від 22 липня 2015 року про звільнення за вх. № 350/2015 від 22.07. 2015 року ( а. с. 3; 100 ). Відповідно до копії акушерського ультразвукового дослідження від 07 вересня 2015 року ( а. с. 6 ) [PERSON] вагітна 11 - 12 тижнів. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових cnopiв» судам роз"яснено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву i звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний i працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Згідно з наказом про звільнення [PERSON] її звільнено із займаної посади з 23 липня 2015 року, не врахувавши заяву від 22 липня 2015 року за вх. № 350 / 2015 про відкликання заяви про звільнення , що є порушенням ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як підтвердила у судовому засіданні позивачка, за поданою 22.07.2015 року заявою вона не бажає звільнятися по ст. 38 КЗпП України, та просить поновити її на посаді за безпідставністю виданого наказу від 22 липня 2015 року № 53- ос. Не заслуговують на увагу суду доводи представників відповідача про те, що ніякого офіційного акту від Київської територіальної інспекції з питань праці ДП " Укркосмос" не отримував, оскільки відповідно до листа № І -712 від 16.09. 2015 року за підписом Голови комісії з реорганізації - заступника начальника інспекції Л.Левадної ( а.с. 60 - 62) зазначено, що за зверненням [PERSON] державним інспектором 16.09. 2015 року проведено перевірку додержання законодавства про працю на підприємстві ДП " Укркосмос", з виїздом на місце та за результатами перевірки були встановлені порушення вимог законодавства зокрема ч.1,2 ст. 38 КЗпП України та ст. 172 КК України та роз"яснено [PERSON] ст. 232 КЗпП України право звернення до суду. Разом з тим, представники відповідача не спростовують той факт, що на день звільнення, позивачка була вагітна. Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років ( до шести років - частина шоста статті 179 ), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Водночас представники відповідача в судовому засіданні підтвердили той факт, що посада позивачки на даний час не зайнята і вона може приступити до своїх трудових обов"язків. Відповідно до ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України " Про оплату праці ", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2. 2. 7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114 / 8713. Відповідно до п. 4 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 вересня 2012 № 10 - 1389 / 0 / 4 - 12 4. Відповідно до статті 27 Закону України " Про оплату праці ", пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 26 Постанови Пленум Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суди повинні в усіх випадках відповідно до ст. 217 ЦПК України зазначати в рішенні про негайне його виконання в частині стягнення заробітної плати не більше, аніж за один місяць. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 « Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати » ( з наступними змінами ) передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати , проводиться шляхом множення середньоденного ( годинного ) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. П. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року, № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці » передбачено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Таким чином заробітна плата за 14 відпрацьованих робочих днів травня 2015р - 4 624 грн. 66 коп.; Зарплата за 19 відпрацьованих робочих днів червня 2015р. - 5 617 грн. 16 коп. Норма робочих днів за травень - 18, за червень - 20. 10 241 грн.82 коп.: 33 роб. дні * 19 днів = 5 896 грн. 84 коп. Середньомісячна заробітна плата складає п'ять тисяч вісімсот дев'яносто шість грн. 84 коп. Середньоденна заробітна плата складає 5896 грн. 84 коп. : 19 робочих днів = 310 грн. 36 коп. (триста десять грн. 36 коп.). Кількість днів становить 93 * 310 , 36 = що становить 28 863 ( двадцять вісім тисяч вісімсот шістдесят три) гривні 48 коп. Підтвердженням цивільного позову в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу є довідка про доходи [PERSON] від 07.12.2015 року за № 836/2015 з якої вбачається, що середньомісячна заробітна плата складає 5 896 грн. 84 коп., середньоденна заробітна плата складає 310 грн. 36 коп, вказану довідку не спростовує і позивачка, оскільки відповідачем розрахунок проведено за нормами " Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02. 1995 року № 100.. Отже, виходячи з наведених розрахунків, на користь позивачки слід стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 28 863 ( двадцять вісім тисяч вісімсот шістдесят три) гривні 48 коп. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 100 000 грн., то слід зазначити таке. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктами 4 і 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 " Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди " передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, якими доказами це підтверджується, а суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру. Позивачкою зазначено, що моральні страждання пов"язані з тим, що вона перебувала під постійним психологічним тиском. У липні місяці 2015 року вона завагітніла і за станом здоров"я, турбуючись про життя та здоров"я майбутньої дитини, була не в змозі протидіяти стресу та тиску з боку керівництва. Під психологічним впливом вона подала заяву про звільнення, за неможливістю продовжувати роботу, зокрема по причині вагітності, оскільки вагітність вона не від кого не приховувала, а керівник звільнивши фактично за один день усвідомлював протиправний характер своїх дій звільняючи вагітну жінку. В той же день 22 липня 2015 року скориставшись своїм правом вона відкликала свою заяву про звільнення, офіційно зареєструвавши її в канцелярії підприємства, а 23 липня 2015 року її викликали до кабінету керівника Генерального директора ДП "Укркосмос", де намагалися тиснути на неї щоб вона підписала наказ про звільнення, хоча їм було відомо про відсутність її наміру звільнятись. Враховуючи, що моральні страждання, на які вказує позивачка, не довела , що саме заподіяно безпосередньо відповідачем, або іншими особами з якими вона перебувала у трудових відносинах, документально не підтвердила та беручи до уваги, що позивачку поновлено у порушених її законних правах та інтересах, суд вважає цю обставину достатньою щодо задоволення моральних вимог. Це також дає суду підстави відмовити у стягненні моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше аніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Таким чином, суд вважає за необхідне допусти дане рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України « Про судовий збір » від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі вищевикладеного та постановою Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів », Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 " Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди " Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року, № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці » постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 « Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати », Листом Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 вересня 2012 № 10 - 1389 / 0 / 4 - 12 4. Законом України " Про оплату праці " і

Outcome: partial