Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислава Олександровича про визнання незаконними рішень «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень». В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що 23 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та [PERSON] укладено Кредитний договір №24-096/08-КЛ від 23 липня 2008 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та [PERSON] було укладено Іпотечний договір №24-096/08-ДИ01, посвідчений 23 липня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. за №4082. Крім того, між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та [PERSON] було укладено Іпотечний договір №24-096/08-ДИ02, посвідчений 23 липня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. за №4083. 01 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростиславом Олександровичем були прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на належне позивачу майно: - рішення індексний номер 32158071 від 01.11.2016 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 62,50 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS], - рішення індексний номер 32158949 від 01.11.2016 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 129,30 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS], - рішення індексний номер 32158555 від 01.11.2016 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 164,70 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Позивачі вважають, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» звернуло стягнення на предмети іпотеки в позасудовому порядку шляхом реєстрації на них права власності поза межами 3-річного строку давності звернення стягнення за споживчим кредитом, без належних на те юридичних підстав, встановлених законом, за відсутності повноважень на звернення стягнення суми боргу за кредитним договором в іноземній валюті, без подання документів, що підтверджують факт заборгованості, а відтак, без доведення факту прострочення та суми боргу належними доказами, а саме, оригіналом виписки з рахунку позичальника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою про непогашення заборгованості, без оцінки майна відповідно до вимог законодавства, без згоди іншого з подружжя на включення до договору іпотеки застереження про перехід права власності на предмет іпотеки як спосіб звернення стягнення на нього, як наслідок рішення про державну реєстрацію на предмет іпотеки прийняте із грубим порушенням вимог законодавства, прав та законних інтересів позивачів. При цьому, позивачі посилаються на порушення відповідачами ст.ст.14,19,41 Конституції України, п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.1,2,3,9,15,16,17,19,24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», 24, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.192,524, 533,1050 ЦК України, ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг», ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютний контроль», вимоги Постанови КМУ №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У судовому засідання представник позивачів підтримав позовні вимоги. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» проти позовних вимог заперечив, зазначивши, що ними виконано вимоги Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно», тому підстави для задоволення позову відсутні. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Інші сторони в зал суджового засідання не з»явилися. Було залучене до участі у справі третьої особи ВРІТОФЛОР ЛІМІТЕД (VRITIFLOR LIMITED), країна місця знаходження - Кіпр, що є власником спірного нерухомого майна на час розгляду справи, якому в порядку ч.1 ст.10 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах повідомлено про розгляд даної справи та надіслано перекладені на грецьку мову ухвалу про відкриття провадження у справі, копії позовних заяв із додатками, ухвалу про залучення до участі у справі третьої особи та заяви про доповнення позовних заяв. Судом встановлено, що 23 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та [PERSON] укладено Кредитний договір №24-096/08-КЛ від 23 липня 2008 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та [PERSON] було укладено Іпотечний договір №24-096/08-ДИ01, посвідчений 23 липня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. за №4082. Крім того, між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та [PERSON] було укладено Іпотечний договір №24-096/08-ДИ02, посвідчений 23 липня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. за №4083. 01 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростиславом Олександровичем були прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на належне позивачу майно: - рішення індексний номер 32158071 від 01.11.2016 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 62,50 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS], - рішення індексний номер 32158949 від 01.11.2016 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 129,30 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS], - рішення індексний номер 32158555 від 01.11.2016 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 164,70 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. З позовних заяв вбачається, що спір щодо законності прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки випливає із договірних відносин, а саме, стосується порядку звернення стягнення іпотекодержателем на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на нього: порушення строку давності звернення стягнення за споживчим кредитом, який підлягає до застосування також до додаткових вимог, повноваження кредитора звертати стягнення на кредит, який видано та порядок погашення якого виключно в іноземній валюті, підтвердження факту порушення боржником кредитних зобов'язань, наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на нього. Спір щодо законності прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки випливає із договірних відносин і має вирішуватися за правилами ЦПК України. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 14.06.2016 р., у справі № 21-41а16. Відповідно до п.7 ч.11 ст.11 Закону України" Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, в позасудовому порядку. Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-126цс13. Пунктом 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено: «При застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України"Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи)». Зазначене роз'яснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду , про що зазначено в Листі ВССУ від 16.01.2013 № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності». Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (стаття 266 ЦК України). Крім того, заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України). Відповідно до п.1.1.Кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 365000 доларів США, строком користування до 22 липня 2016 року, з процентною ставкою 16 відсотків річних. Відповідно до п.1.2. Кредитного договору кредит надається на споживчі цілі. Згідно п. 6.1. Кредитного договору Позичальник зобов'язаний повернути позивачу отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитом в повному обсязі, в строки та порядку встановлених кредитними договором. Відповідно до п.1.6.Кредитного договору спосіб погашення суми кредиту - щомісячно за схемою погашення кредиту рівними частинами. Згідно з третім реченням п.3.1.Кредитного договору сплата процентів та погашення кредиту здійснюється в порядку та строки згідно Графіку. Так, за умовами Кредитного договору (Додаток «Графік платежів за договором») у позичальника встановлений строк виконання ним зобов'язань зі сплати тіла кредиту та процентів частинами щомісячно, починаючи з серпня 2008 року, закінчуючи липнем 2016 року, загальна кількість платежів - 96 за 96 місяців. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Саме така позиція викладена Верховним Судом України у справі №6-169цс14, постанова від 29 жовтня 2014 року, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Наслідком заявлення вимог про дострокове стягнення кредиту та відсотків за його користування є втрата чинності Графіком платежів та встановлення нового строку для виконання кредитних зобов'язань, що зазначається у вимозі про дострокове стягнення кредиту та відсотків за його користування чи шляхом пред'явлення позову. При цьому, строк давності починає обчислюватися з наступного дня закінчення нового строку для погашення кредитних зобов'язань, а у випадку звернення до суду з вимогами в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України без надіслання досудової вимоги - з моменту звернення з позовом. Судом встановлено, що 27 серпня 2009 року Відкрите акціонерне товариство "ВТБ Банк" звернулося до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №24-096/08-КЛ від 23 липня 2008 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2010 року у цивільній справі №2-349/2010 позов задоволено, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ВАТ "ВТБ Банк" заборгованість за кредитним договором в розмірі 414353,60 доларів США, що еквівалентно 3307701 гривень 92 копійки. Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 05 травня 2010 року Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2010 року від 08 лютого 2010 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців у цивільній справі №2-2240/10 від 11 червня 2010 року позов ВАТ "ВТБ Банк" задоволено, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] на користь ВАТ "ВТБ Банк" заборгованість за кредитним договором №24.096/08-КЛ від 23.07.2008 року в розмірі 3 307 701 (три мільйони триста сім тисяч сімсот одну) грн.. 92 коп., що станом на 14.12.2009 року за курсом НБУ складає 414 353,60 доларів США, та судовий збір в сумі 1700,00 грн. Відповідно до рішення суду сума заборгованості, що стягнута, складається з: 360 944,44 долари США - заборгованість по кредиту; 46 834,89 доларів США - заборгованість по відсотках; 6 574,27 доларів США - пеня. Таким чином, звернувшись з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором кредитор - ВАТ "ВТБ Банк" скористався правом передбаченим ч.2.ст. 1050 ЦК України та змінив строк виконання основного зобов'язання за Кредитним договором №24.096/08-КЛ, встановивши його моментом пред'явлення вимоги, а саме, 27 серпня 2009 року. Отже, строк давності щодо суми кредиту та відсотків за його користування почав обчислюватися з 27 серпня 2009 року і сплив у серпні 2012 року. Відтак, в порядку ст.266 ЦК України щодо додаткових вимог, зокрема, звернення стягнення на предмет іпотеки строк позовної давності також почав обчислюватися з 27.08.2009 року і сплив 27.08.2012 року. При цьому, станом на дату відступлення прав новому кредитору, а також звернення нового кредитора із заявою про усунення порушень та заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки строк позовної давності щодо вимог за Кредитним договором та Договором іпотеки збіг, відтак, в силу п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитор не вправі був звертати стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку і його вимоги в позасудовому порядку не підлягали задоволенню, зокрема, щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки. За вказаних обставин звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки відбулося із порушенням строків давності, що суперечить вимогам чинного законодавства, відтак, таке рішення про державну реєстрацію права власності підлягає скасуванню. Крім того, відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Відповідно до п.5.4. Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку»;згідно з Договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з п.5.5. у відповідності до ст.36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може згідно ст.37 Закону України «Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань іпотекодавця за кредитним договором. В цьому випадку цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. За ч.2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правове регулювання набуття права власності на предмет іпотеки регламентується ст.37 Закону України «Про іпотеку», яка визначає підстави для реєстрації права власності на предмет іпотеки, та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка визначає суб'єктний склад, повноваження у сфері державної реєстрації, порядок та підстави для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Стосовно договірних правовідносин (тобто відносин, що складаються між іпотекодавцем та іпотекодержателем) має діяти правило, за яким прийняття закону або внесення до нього змін не може впливати на договір, укладений до набрання чинності цим законом. Тому всі норми Закону України «Про іпотеку», що стосуються договірних правовідносин, діють лише на майбутнє. Таким чином, посилання у Договорі іпотеки на ст.37 Закону України «Про іпотеку», відсилає нас до тієї редакції цього Закону, що була чинною на момент укладення Договору іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст.37 Закону України "Про іпотеку" в редакції, чинній на момент укладення Договору іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. За змістом цієї статті єдиною правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а у пункті 5.4. Договору іпотеки чітко передбачено, що набуття права власності на предмет іпотеки може набуватися виключно за договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. З огляду на положення ч.3 ст.6 ЦК України, посилання у п.5.5. Договору іпотеки на те, що сам договір іпотеки є договором про задоволення вимог іпотекодержателя і є підставою державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем суперечить імперативним приписам ст.37 Закону України «Про іпотеку», тому застосуванню підлягають саме положення ст.37 Закону України «Про іпотеку» Ст.37 Закону України «Про іпотеку» вимагає укладення сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що відповідає вимогам укладеності договору - домовленість сторін щодо усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Відтак, істотною умовою Договору про задоволення вимог іпотекодержателя є предмет такого договору - передача у власність іпотекодержателя предмета іпотеки. Крім того, в силу ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночноїдіяльності.Уразі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Отже, істотною умовою Договору про задоволення вимог іпотекодержателя є ціна предмета іпотеки на момент переходу права власності, порядок замовлення, строки та умови здійснення оцінки предмета іпотеки. Також, згідно з ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» істотною умовою Договору про задоволення вимог іпотекодержателя є визначення порядку та строків відшкодування іпотекодержателем перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Вказані істотні умови Договору про задоволення вимог іпотекодержателя у Договорі іпотеки відсутні, а тому він не може вважатися Договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Більше того, в силу вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку», які є імперативними, сам Договір іпотеки не може бути підставою переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя. Отже, наведені положення Закону України «Про іпотеку» та умови Договору іпотеки дають змогу дійти висновку, що підставою, яка підтверджує виникнення, перехід або припинення права власності на нерухоме майно, є виключно договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який між сторонами іпотечного договору не укладався, відтак, підстав для реєстрації права власності на предмет іпотеки у нотаріуса не було. Крім того, судом встановлено, що іпотечне майно за договорами іпотеки №24-096/08-ДИ01 та №24-096/08-ДИ02 набуте подружжям за час шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно з ст.369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Зважаючи на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору договором, який потребує нотаріального посвідчення, на його укладення повинна бути також надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно. Прирівнювання до договору про задоволення вимог іпотекодавця також відповідного застереження про це в іпотечному договорі (ч. 2 ст. 36 Закону № 898-IV) потребує під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди другого з подружжя на включення до цього договору іпотеки відповідного застереження, яке передбачає перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя. Відсутність такої згоди дає можливість оскаржити таке стягнення в суді, зокрема, шляхом визнання незаконними рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Відповідно до матеріалів справи, кожним із подружжя надавалася згода виключно на передачу в іпотеку належного другому з подружжя майна. При цьому, жоден із подружжя не давав згоди на відчуження спірного майна в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застережень, що міститься в іпотечних договорах, шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього чи на окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, в силу положень ст.37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Таким чином, істотною умовою набуття іпотекодержатилем права власності на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку» є оцінка предмета іпотеки, яка відповідає вимогам законодавсва щодо оцінки майна. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» (далі - Закон №2658-III) оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Згідно з частинами 3-4 вказаної статті Закону №2658-III незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання. Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Згідно з ч.1 ст.10 Закону №2658-III оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна. Ст. 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" визначено, що замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки. З огляду на положення ст.11 Закону України «Про іпотеку» замовником оцінки може бути власник, користувач майна на законній підставі чи особа, якій доручено замовити оцінку майна. Іпотекодержатель не відноситься до жодної із зазначених категорій, крім того, в Договорах іпотеки відсутній порядок проведення оцінки майна відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, іпотекодержатель не вправі був самостійно замовляти оцінку спірного майна. Крім того, ч. 6 ст. 9 Закону №2658-III визначено, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов'язковими до виконання суб'єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення. Національний стандарт №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затверджений постановою КМУ від 10.09.2003 № 1440 є обов'язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб'єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах. Даним Стандартом (п.п. 50-55), зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна. Так, згідно з приписами п. 50 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об'єктом оцінки. Відповідно до п. 51 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: …ознайомлення з об'єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки… Враховуючи вищезазначене, підготовці та проведенню незалежної експертизи майна повинно передувати ознайомлення з об'єктом оцінки. Також згідно з п.п.35.-36 Національного стандарту №1оцінка майна проводиться із застосуванням методичних підходів, методів оцінки, які є складовими частинами методичних підходів або є результатом комбінування кількох методичних підходів, а також оціночних процедур. Оцінювач застосовує, як правило, кілька методичних підходів, що найбільш повно відповідають визначеним меті оцінки, виду вартості за наявності достовірних інформаційних джерел для її проведення. Водночас, у висновку про оцінку майна відсутні дані щодо огляду об'єктів оцінки, суб'єктом оціночної діяльності застосовано всупереч вказаним положенням законодавства лише один методичний підхід. Таким чином, проведена оцінка майна суперечить законодавству про оцінку майна, тому не є оцінкою майна в розумінні ст.37 Закону України «Про іпотеку», у зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що оцінка майна як обов'язкова умова набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки проведена не була. Більше того, відповідно до пункту 6.17.Кредитного договору, позичальник зобов'язаний в строки, передбачені Договором, здійснювати погашення Базових платежів у валюті, що відповідає валюті Кредиту. При цьому сторони домовилися, що базовий платіж - це обсяг коштів, які згідно з умовами Договору Позичальник повинен регулярно (щомісячно) сплачувати Кредитору з метою погашення суми основного боргу та процентів за кредитом. Згідно з п.1.1. Кредитного договору валютою кредиту є долар США. Відтак, сторони домовилися, що тіло кредиту та відсотки за його користування повинні сплачуватися виключно у валюті долар США, жодних виключень із вказаного обов'язку сторони не передбачили. При цьому, жодна зі сторін не вправі односторонньо змінювати дану умову договору і вимагати сплату суми кредиту та відсотків у іншій валюті (ч.1 ст.651 ЦК України). Вказане також відповідає положенням ст.526 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Валютна операція з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України може здійснюватися виключно за умови отримання індивідуальної ліцензії, наданої Національним банком України у відповідності до ч.4 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютний контроль». Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483. Відповідно до п. 1.5. цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу IIЗакону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» індивідуальною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У всіх інших випадках використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії. Обов'язковою умовою уступки грошових зобов'язань в іноземній валюті та можливості здійснення платежів за Кредитними зобов'язаннями, а відтак, пред'явлення грошових вимог до боржника та іпотекодавця, є наявність в ТОВ «ФК «Поліс» індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції. Більше того, ч.2 ст.533 ЦК України (валюта виконання грошового зобов'язання) чітко зазначено: якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, ч.2 ст.533 ЦК України передбачає можливість визначення суми, що підлягає сплати у гривнях, як грошовий еквівалент в іноземній валюті виключно у тому випадку, якщо це передбачено грошовим зобов'язанням. Разом з тим, умовами Кредитного договору, яким встановлено грошове зобов'язання зі сплати тіла кредиту та відсотків за його користування, умови щодо можливості визначення суми, що підлягає сплати у гривнях, як грошовий еквівалент в іноземній валюті не передбачено, відтак, вимагати за даних обставин виконання зобов'язання у гривні за офіційним курсом НБУ станом на дату сплати заборгованості у нового кредитора немає правових підстав. У кредитному договорі сторони передбачили єдину валюту погашення кредиту та відсотків за його користування - долар США. Отже, відсутність ліцензії на здійснення операцій у валюті у ТОВ «ФК «Поліс» не дає йому права звертати стягнення на заборгованість за кредитом та відсотками у іноземній валюті, і як наслідок звертати стягнення на предмет іпотеки, що забезпечує фінансовий кредит у іноземній валюті. Більше того, відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Згідно зі ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» кредитна установа - фінансова установа, яка відповідно до закону про діяльність відповідної фінансової установи має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові кредити на власний ризик; фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Згідно зі ст.2 Закону України «Про Банки та банківську діяльність» банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків; банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до п.3. розділу І. Розпорядження Держфінпослуг від 19.02.2007 № 6832 надані кредити - кредити (позики), надані кредитною установою, а також набуті від інших осіб права вимоги за кредитами (позиками). Відтак, набуття права вимоги боргу від інших осіб за кредитами (зобов'язання щодо повернення суми кредиту, відсотків за його користування та інших зборів з такої суми) підпадає під визначення фінансового (банківського) кредиту, що може надаватися виключно кредитною установою (банком). Відповідно до розпорядження Держфінпослуг від 21.01.2014 р. N 136 внесено до Державного реєстру фінансових установ інформацію про ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПОЛІС" (місцезнаходження: 03057, м. Київ, вул. Олександра Довженка, буд. 18; код за ЄДРПОУ 38994463) як таке, що може надавати таку фінансову послугу: факторинг. Оскільки ТОВ «ФК «Поліс» не підпадає під визначення кредитної установи (банку), то не вправі набувати права вимоги за фінансовими (банківськими) кредитами, тому будь - які вимоги щодо виконання зобов'язань за фінансовим кредитом такою компанією суперечить положенням законодавства. Крім того, відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. При цьому, нарахування відсотків за користування кредитом та відповідно їх стягнення та надання інших послуг за фінансовими кредитами даною статтею не передбачено. ТОВ «ФК «Поліс» як факторингова компанія не має право нараховувати та стягувати відсотки за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки вона не є кредитною установою, яка надає та обслуговує кредити в іноземній валюті. Відсутність індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції та відсутність у фінансової установи статусу кредитної установи не дає їм права звертати стягнення на предмет іпотеки, що забезпечує валютний кредит, тому реєстрація права власності на предмет іпотеки є протиправною, а таке рішення підлягає скасуванню. Також відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. Відповідно до пункту 57 Постанови КМУ №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Постанова №1127) Для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв'язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 5.2. Договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки і задовільнити всю суму зобов'язання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом та відсотками, комісійної винагороди, неустойки незалежно від настання строку виконання боргового зобов'язання, який зазначено у Кредитному договорі, у наступних випадках: - якщо в момент настання строку виконання зобов'язання за Кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений Кредитним договором строк суми кредиту, або при повній чи частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум відсотків, комісійної винагороди, неустойки (пені, штрафу); смерті іпотекодавця - фізичної особи. Згідно з п.5.3. Договору іпотеки іпотекодержатель має право вимагати достроково виконання зобовязання за Кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде виконана, - звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі порушення іпотекодавем обовязків, встановлених цим Договором або Кредитним договором. Нотаріус в порядку ч.3 ст.10 Закону України №1952-IV та пункту 57 Постанови №1127 мав з'ясувати, чи дійсно мали місце порушення умов Кредитного договору, що є умовою звернення стягнення на предмет іпотеки за даних обставин. Для з'ясування обставин порушення строків погашення кредиту та відсотків за його користування кредитор мав надати оригінали документів, що підтверджують факт порушення умов кредитного договору, а державний реєстратор зобов'язаний був вимагати такі документи, зокрема: оригінал кредитного договору №24.096/08-КЛ. від 23.08.2008р.; засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Саме виписка із рахунку позичальника є належним документом, що підтверджує факт прострочення та розмір боргу (підтвердження виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість переходу права власності на предмет іпотеки). При цьому, слід зауважити, що пункт 61 Постанови №1127, яким встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу), - не включає в себе документи, які безпосередньо підтверджують факти, з якими закон/договір іпотеки пов'язує можливість переходу права власності на предмет іпотеки та які вимагаються в силу ч.3 ст.10 Закону України №1952-IV, пункту 57 Постанови №1127. Зокрема, вимога про усунення порушень ніяким чином не підтверджує факту наявності заборгованості та її дійсності. Така вимога складається іпотекодавцем на власний розсуд та сама по собі не є підтвердженням порушення умов Кредитного договору, а відтак, не може бути підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Лише виписка з рахунку позичальника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою про непогашення заборгованості є належним доказом та підставою для встановлення факту заборгованості за кредитним договором та наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Тим більше, пунктом 61 Постанови №1127 вказано, що для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки «також подаються», тобто крім документів, що передбачені Законом України №1952-IV та Постановою №1127, зокрема, пунктом 57. Подання документів, що підтверджують факт виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав є обов'язковою умовою для здійснення державної реєстрації у разі наявності таких умов правочину, зокрема, за договорами іпотеки, що передбачають можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання умов кредитного договору. Зважаючи на відсутність вказаних документів у матеріалах, на підставі яких нотаріус приймав рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, має місце порушення вимог ч.3 ст.10 Закону України №1952-IV, пункту 57 Постанови №1127, а також договірних положень, що є підставами для скасування рішень про державну реєстрацію права власності. Згідно з п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з приписами ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 8 вказаної статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Зважаючи на те, що позивачі понесли витрати, пов'язані із залученням перекладачів для перекладу процесуальних документів на мову третьої особи - нерезидента, а також на їх нотаріальне посвідчення та пересилання, суд на підставі ст.141 ЦПК України вказані витрти покладає на відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved