Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

В жовтні 2017 року позивач звернувся з позовом до відповідачів, яким просив відібрати у них його малолітню доньку та повернути йому. Вказував на те, що він є батьком [PERSON], [INFO], яка в липні 2016 року на підставі Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва була усиновлена відповідачами. В подальшому, згідно Рішення Апеляційного суду Миколаївської від 10.07.2017 р. вищевказане рішення було скасовано та відмовлено відповідачам в усиновленні доньки позивача. Проте, відповідачі до теперішнього часу незаконно утримують у себе дівчинку, позбавляючи позивача права на виховання своєї дитини. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що: -за рішенням суду його було позбавлено батьківських прав відносно доньки [PERSON], про існування якого позивач не знав тривалий час та яке в подальшому було скасовано; -відповідачі мали намір усиновити доньку позивача, через що звернулись до суду з відповідною заявою, в задоволенні якої їм було відмовлено; -на теперішній час відповідачі незаконно тримають у себе доньку позивача, чим перешкоджають йому належним чином здійснювати батьківські права та обов'язки. Відповідачі проти позову заперечували, вказуючи, що: - позивач тривалий час не виконував свої батьківські обов'язки ; - на час вирішення судом питання щодо усиновлення, дитина перебувала під опікою бабусі; -дівчинка як свою сім'ю сприймає саме сім'ю відповідачів, а не позивача, якого вона боїться; -негативна поведінка та аморальний спосіб життя позивача негативно впливатимуть на дитину та перешкоджатимуть її всебічному фізичному та духовному розвитку. Згідно Ухвали від 05.10.2017 року провадження у справі відкрито. Відповідно до Ухвал від 28.02.2018 року судом повернуто відповідачам клопотання про витребування доказів та виклик свідків. 02.05.2018 року згідно Ухвали закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, були повідомлені належним чином про день та час розгляду справи. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували з підстав, зазначених у відзиві. Вважали заявлені вимоги безпідставними та необґрунтованими. Представник Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району ММР в судовому засіданні вважав, що позов задоволенню не підлягає, оскільки суперечить інтересам дитини. Дослідивши надані сторонами докази, з'ясувавши фактичні обставини та виниклі правовідносини, суд при вирішенні справи виходить з такого. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.06.2008 року та за рішенням суду від 02.12.2011 року шлюб між ними розірвано (Т.1 а.с.70). Відповідно до Свідоцтва про народження [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO] (Т.1, а.с.6). [PERSON] - [INFO] померла. В жовтні 2015 року бабуся малолітньої [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, за результатами розгляду якого [PERSON] рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва був позбавлений батьківських прав відносно доньки (Т. 1, а.с.232-239). Рішенням Виконкому Миколаївської міської ради № 258 від 25.03. 2016 року над малолітньою [PERSON] встановлено опіку та призначено опікуном бабусю, [PERSON]. Отже, після смерті [PERSON] її малолітня донька [PERSON] виховувалась бабусею [PERSON] та допомогу у цьому її надавала донька, рідна сестра померлої [PERSON] - [PERSON] З 30 липня 2005 року [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], подружжя має двох неповнолітніх дітей - сина [PERSON],2005 р.н., та доньку [PERSON], 2012 р.н. В травні 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із заявою про усиновлення дитини [PERSON], [INFO] Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.07.2016 р. позовні вимоги задоволено, змінено ім'я, прізвище та по батькові дитини на "[INFO]", дату народження з "[INFO]" на "[INFO]". (Т.1, а.с.7-9). 01.06.2017 року Апеляційним судом Миколаївської області Рішення Центрального суду м. Миколаєва про позбавлення батьківських прав [PERSON] було скасовано та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] Цивільна справа за зазначеним позовом перебуває на розгляді у Верховному Суді з касаційною скаргою [PERSON]. Ухвалою Верховного Суду від 19.07.2018 року зупинено дію рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01.06.2017 року до закінчення перегляду справи у касаційному порядку. Рішенням Апеляційного суду Миколаївській області від 10.07.2017 року рішення Ленінського райсуду м. Миколаєва від 13.07.2016 року про усиновлення дитини було скасовано та відновлено актовий запис про народження дитини. Постановою Верховного Суду 20.06.2018 року рішення апеляційного суду Миколаївській області від 10.07.2017 року скасовано та справу було передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 15.08.2018 року рішення Ленінського райсуду м. Миколаєва від 13.07.2016 року про усиновлення залишено без змін. Отже є таким, що набрало законної сили. Між тим, судом встановлено, що лише з липня 2017 року позивач почав звертатись: до Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області із заявою про встановлення місця перебування його доньки [PERSON] та повернення її батькові; до відповідача [PERSON] із листом, яким просив повернути йому дитину; із заявою до Служби у справах дітей Центрального району м. Миколаєва із проханням надати допомогу у поверненні доньки. До подачі позову донька позивачу не повернута, на його переконання відповідачі незаконно її тримають у себе та не бажають повертати до батька. Зі змісту наданих заперечень вбачається, що відповідачі категорично відмовляються повертати позивачу дитину, оскільки прийняли її до своєї сім'ї в якості доньки, займаються її вихованням та розвитком тривалий час. Вказують, що позивач знущався над матір'ю [PERSON] та самою [PERSON], постійно бив їх, принижував, довів дружину до самогубства, а після смерті колишньої дружини не цікавився життям дівчинки, яка виховувалась бабусею, а потім в родині тітки. Позивач веде аморальний спосіб життя та не може займатись вихованням дитини. Згідно Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.09.2011 року за позовом [PERSON] з позивача [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. 00 коп., при цьому [PERSON] позов визнав.(Т.1 а.с.69). Відповідно до Розрахунків заборгованості по аліментам, станом на 01.12.2015 року, заборгованість позивача по сплаті аліментів складала 39 270 грн. 00 коп., станом на 26.07.2016 року - 7 191 грн. 47 коп. (Т. 1, а.с. 150,151). Вказана обставина характеризує позивача як такого, що уникає матеріальної відповідальності та обов'язку утримання доньки протягом тривалого часу. За Довідкою виданою Центральним ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області [PERSON], яка була опікуном малолітньої [PERSON] після смерті матері до її усиновлення, не отримувала аліментів від [PERSON] на утримання його доньки [PERSON], призначених за Рішенням суду від 18.05.2016 року (Т.2 а.с.188). За твердженнями відповідачів померла [PERSON] неодноразово зверталась із заявами до правоохоронних органів про вчинення колишнім чоловіком [PERSON] відносно неї кримінальних та адміністративних правопорушень, на кшталт, побоїв, переслідувань, поміщення в психіатричну лікарню, за деякими з яких з [PERSON] проводились профілактичні бесіди, що підтверджується матеріалами справи (Т.1, а.с.71-73, 86-87, 100-101). Також із заявами про вчинення позивачем кримінальних правопорушень звертались і батьки померлої [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], оскільки позивач вчиняв гучні скандали, незаконно помістив їх доньку до психіатричної лікарні, а в подальшому довів до самогубства (Т.1, а.с. 80-90,94-95). 30.08.2012 року [PERSON] на підставі довіреності, завіреної завідуючим відділення Миколаївської обласної психіатричної лікарні, передавала її батькам [PERSON] та [PERSON] повноваження щодо виховання доньки [PERSON], на період її лікування (Т.1, а.с.91). Проте такі доводи відповідачів не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки стосуються взаємовідносин між позивачем, його дружиною та її родиною, отже не відносяться до предмету спору, який розглядається судом. Після смерті [PERSON] її батьки також звертались до правоохоронних органів із заявою про заборону її колишньому чоловікові - [PERSON] спілкуватись із донькою [PERSON] через його поганий вплив на дитину (Т.1, а.с.92-93). Таким чином судом встановлено, що після смерті матері дитини (14.10.2015 року), нею почала опікуватись бабуся [PERSON], потім тітка з дядьком (сім'я [PERSON]) прийняли її до своєї сім'ї та виховують разом зі своїми дітьми. За відомостями Витягів психолого-медико-педагогічної консультації УОН ММР [PERSON], станом на 06.03.2015 року, мала загальне до розвинення мовлення, порушення сформованості пізнавальних процесів, нестійкість уяви, невисоку працездатність, знижений рівень навчальних можливостей, знижений зір, низький рівень дрібної моторики. Станом на 31.05.2017 року дитина має достатній рівень сформованості пізнавальних процесів, стійку увагу, дрібну моторику відповідно до віку, навчальні навички, мовлення та емоційно-вольова сфера формуються відповідно до віку, у зв'язку з порушенням зору спостерігається у офтальмотолога (Т.1, а.с.116,117). Відповідно до Довідки від 30.06.2017 року виданої Миколаївською обласною дитячою інфекційною лікарнею МОР [PERSON] протягом 2015, 2016, 2017 років неодноразово зверталась до лікарні з дитиною [PERSON], [INFO] ([PERSON]), яка була оглянута лікарями та отримувала амбулаторне лікування (Т.1, а.с. 118). Як вбачається зі змісту Звіту про умови проживання та виховання дитини, [PERSON] проживає в сім'ї [PERSON], відносини в сім'ї теплі, доброзичливі, дівчинка вважає себе членом родини, вона є добре розвиненою ( Т.1, а.с. 120). Згідно Характеристик, складених РВ ГУНП в Миколаївській області, [PERSON] та [PERSON] характеризуються з позитивного боку, громадський порядок за місцем проживання не порушують, алкогольні напої не вживають, з сусідами підтримують дружні стосунки, до адміністративної відповідальності не притягувались (Т.1, а.с. 125, 126). Згідно Характеристик сусідів, вбачається, що сім'я [PERSON] є привітливою, доброзичливою та дружною. Вони виховують трьох дітей, які є активними, завжди виглядають чисто та охайно. У відповідності до Виписки з Єдиного реєстру фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб [PERSON] є фізичною особою-підприємцем та займається ремонтом побутових приладів та побутового і садового обладнання (Т.1, а.с.208). Згідно Довідки ДНЗ №7 [PERSON] відвідувала дошкільний заклад, вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займались її бабуся - [PERSON] та чоловік тітки - [PERSON], що підтверджується квитанціями доданими відповідачами до матеріалів справи (Т.1 , а.с.145-147). Відповідно до Характеристики, складеної відносно учениці [PERSON] вбачається, що дівчинка з 01.09.2016 року навчається в ЗОШ №46 та зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована учениця, яка добре навчається. Вона виховується в сім'ї [PERSON], оскільки її мати померла, а батько не цікавиться життям дитини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] відвідує Художню студію «SMART KIDS» з вересня 2017 року, заняття щодо корекції логопедії, секцію карате (Т.1, а.с.205,206, Т.2 а.с.110). За Соціально-психологічними Висновками Миколаївського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 15.12.2015 року, 10.02.2016 року, 27.02.2016 року, 14.04.2017 року, 05.07.2017 року, 13.07.2017 року, [PERSON] як свою сім'ю сприймає себе, матір [PERSON], батька [PERSON], брата [PERSON] та сестру [PERSON]. Відношення дівчинки до біологічного батька [PERSON] є негативним та недовірливим, оскільки під час діагностування дитина не змогла пригадати випадки, коли відчувала та спостерігала з боку батька прояви уваги до себе, піклування. Відповідачами долучено до матеріалів справи фотографії, з яких вбачається, що малолітня [PERSON] виховувалась матір'ю, а після її смерті - в сім'ї [PERSON]. Дитина проводить з сім'єю своє дозвілля, грається зі своїми братом та сестрою, відпочиває з родиною на морі та в інших місцях, та є повноцінним членом родини [PERSON] (Т.2, а.с.1-59). Згідно Довідки Обласного наркологічного диспансера від 12.07.2016 року вбачається, що [PERSON], 1985 р.н., перебував на обліку в диспансері з 2008 року по 24.03.2015 року через зловживання алкоголем та амфетамінів та знятий з обліку у зв'язку із виїздом (Т.2, ас. 111). Згідно пояснень класного керівника [PERSON] вбачається, що після осінніх канікул 2016 року дівчинка їй розповідала, що 28.10.2016 року біологічний батько [PERSON] викрав її та силою утримував в м. Одесі, не приділяючи їй уваги, вона плакала, хотіла їсти та мріяла повернутись додому. Згідно Висновку Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про доцільність відібрання дитини у батька, виходячи з інтересів дітей, Орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає, що повернення дитини батькові буде суперечити її інтересам та всупереч її бажання є недоцільним. Дівчинка має негативні, недовірливі та конфліктні стосунки з батьком, наголошує, що не бажає бачитись з батьком. У відповідності до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов'язки батьків передбачені у статті 12 Закону України «Про охорону дитинства». В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 р., в усiх дiях щодо дiтей, незалежно вiд того, здiйснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соцiального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В силу ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. ст. 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. В рішенні Європейського суду з прав людини від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України" при визначенні основних інтересів дитини у кожному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку, цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2009 року в справі «Савіни проти України», пропонується з'ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Конвенцією про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3). Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9). Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно положень ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Згідно ст.163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Оцінивши усі надані сторонами докази у сукупності, суд дійшов висновку , що у якнайкращих інтересах малолітньої дитини буде її проживання з сім'єю її рідної тітки, яка після смерті матері постійно піклувалась нею, сім'я брала активну участь у її вихованні, та матеріальному забезпеченні. При цьому вказана сім'я, відповідно до рішення суду, яке набрало законної сили, є її родиною на законних підставах. Таким чином доводи відповідачів на спростування позову доведено у судовому засіданні належними, достатніми та допустимими доказами. Доводи та докази, надані позивачем не спростували фактів, встановлених судом, відтак позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed