Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача 30.03.2018 року [PERSON] пред'явив в суді позов до [PERSON] про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені за прострочення сплати аліментів. У обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що згідно довідки Солом'янського РВ ДВС м.Києва заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на його користь складає 7400 грн., яку він просить стягнути з відповідача. Позивач просить також стягнути з відповідача на його користь пеню за прострочення сплати аліментів у розміроі 3635 грн. До позовної заяви позивачем долучено не засвідчені в порядку, встановленому чинним законодавством копії довідки - розрахунку заборгованості по виплаті аліментів [PERSON] станом на 19.12.2016 року, довідки - розрахунку заборгованості по виплаті аліментів [PERSON] станом на липень 2017 року, виконавчого листа Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, виданого 30.12.2015 року, постанови державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві Журби С.П. про відкриття виконавчого провадження та розрахунок пені за період з 10.09.2015 року по 01.03.2018 року, виконаний позивачем [PERSON] У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, від нього до суду поступила заява про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.135). Від представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутності [PERSON] та його представника, позовні вимоги не визнає у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю (а.с. 15 - 16, 137). Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІІ. Заяви, клопотання позивача Позивачем [PERSON] 18.05.2018 року було заявлено письмове клопотання про витребування з Солом'янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві матеріалів виконавчого провадження по виконанню рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12.10.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів (а.с.22). ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20.04.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 11 годину 18 травня 2018 року (а.с.11). 18.05.2018 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] залишено без руху у зв'язку з тим, що долучені до позовної заяви копії письмових доказів не відповідають вимогам ст.95 ЦПК України (а.с.21). Ухвалою суду від 21.05.2018 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду, витребувано від Солом'янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві виконавче провадження № 5058126 по виконанню виконавчого листа №2/130/955/2015, виданого Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області 30.12.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів (а.с.32). Розпорядженням в.о. голови Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06.08.2018 року справу передано на розгляд до Шаргородського районного суду Вінницької області через неможливість утворити новий склад суду для розгляду справи після задоволення самовідводів суддів Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області ( а.с.118). Вказана цивільна справа, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2018 року, передана для судового розгляду судді Шаргородського районного суду Вінницької області Соколовській Т.О. (а.с.121). Ухвалою судді від 27.08.2018 року справа прийнята до провадження, призначено судове засідання на 09 годину 02 жовтня 2018 року (а.с.122). У зв'язку з неявкою сторін, судове засідання відкладено на 13 годину 06.11.2018 року. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 03.12.2015 року стягнуто з відповідача в даній справі [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання останнього в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 10.08.2015 року до припинення такого права. На виконання зазначеного рішення суду 30.12.2015 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області видано виконавчий лист (а.с. 5, 70). Постановою державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві Журбою С.П. відкрито виконавче провадження № 50581261 по виконанню виконавчого листа №2/130/955/2015, виданого Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів (а.с.6). 27.10.2016 року [PERSON] звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06.01.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів за період з серпня 2015 року по грудень 2016 року включно в розмірі 1861 грн (а.с.101 -102). Рішення набрало законної сили. За клопотанням позивача [PERSON] Жмеринським міськрайонним судом було витребувано від Солом'янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві виконавче провадження № 50581261 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2/130/955/2015 від 30.12.2015 року по виконанню рішення Апеляційного суду Вінницької області від 03.12.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів (а.с.39 - 98). Із оглянутої судом копії виконавчого провадження вбачається, що відповідач повністю свого обов'язку зі сплати аліментів не виконує, внаслідок чого за період з серпня 2015 року по час звернення [PERSON] до суду (березень 2018 року) виникла загальна заборгованість у розмірі 7200 грн. (а.с.40, 69,73). При цьому, починаючи з січня 2017 року аліменти відповідачем сплачуються регулярно, але не в повному розмірі, а саме: в січні 2017 року недоплата становить 100 грн., в лютому, березні, квітні, травні 2017 року по 300 грн. щомісячно. З червня 2017 року по січень 2018 року відповідач [PERSON] сплатив аліменти у розмірі, визначеному судом - по 500 грн. щомісячно; лютому, березні, квітні 2018 року по 600 грн. Про спір щодо розміру заборгованості за аліментам сторони не повідомили. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються законом. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", пунктах 51, 52 рішення ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі "Рябих проти Росії", пункті 91 рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 року у справі "Науменко Світлана проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року). У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 року та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" від 08.04.2010 року наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Позивач [PERSON], як на підставу для задоволення позовних вимог, посилається на СК України та п.22 постанови Пленуму ВС України № 3 від 15 травня 2006 року "Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів". На переконання суду посилання [PERSON] на СК України та п.22 постанови Пленуму ВС України № 3 від 15 травня 2006 року "Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" є помилковими, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 196 Сімейного кодексу України (далі - СК України), в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. У пункті 22 Постанови Пленуму № 3 від 15 травня 2006 року "Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" ВС України роз'яснив, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Разом з тим, положення статті 196 СК України міститься у главі 15 СК України "Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання" та регулює відносини з приводу сплати неустойки у випадку прострочення виплати аліментів батьками на утримання дитини. Правовідносини з приводу обов'язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та його виконання регламентуються главою 17 СК України. За приписами ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. У зазначеній главі 17 СК України відсутні норми, які б передбачали відповідальність у виді стягненнгя пені за прострочення сплати аліментів на батьків. З вказаних підстав - СК України та п.22 постанови Пленуму ВС України № 3 від 15 травня 2006 року "Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", які, на думку позивача [PERSON] слід застосувати при вирішенні даного цивільно - правового спору, на спірні правовідносини не поширюються. Згідно з положеннями ст.8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Виходячи з наведеного, та враховуючи вимоги статті 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченим цим Кодексом випадках, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задоволенню не підлягає. При вирішенні позовних вимог в частині стягнння заборгованості по сплаті аліментів, суд виходить з наступного. Повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги (ч.1 ст.202 СК України). Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов'язку повнолітніх дітей утримувати батьків. Статтею 71 ЗУ "Про виконавче провадження" визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду. За змістом зазначених норм законодавства розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем. Відповідно до ч. 8 ст. 71 вказаного Закону спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Судом встановлено, що виконавчий лист про стягнення аліментів перебуває на виконанні у Державній виконавчій службі і обчислена державним виконавцем заборгованість підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів, зі сплати яких виникла ця заборгованість. Спору між сторонами щодо розміру заборгованості за аліментами судом не встановлено. Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження", а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Повторне стягнення з боржника суми, яка має бути ним виплачена у порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів є недопустимим. З огляду на вищевикладене, у суда відсутні правові підстави для стягнення заборгованості із сплати аліментів. VІ. Висновки суду Аналіз перевірених і оцінених судом доказів в підтвердження позовних вимог переконує суд, що позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження позовних вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені за прострочення сплати аліментів. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed