Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач 18.07.2018року звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 13.09.2016року він був прийнятий на роботу головним бухгалтером в ТОВ «Цегельний завод «Промінь», засновником якого є Мостиська районна рада Львівської області, на підставі наказу №129 від 13.09.2016року, та наказом №98 від 31.10.2017року звільнений з посади у відповідності до п.1. ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Стверджує, що всупереч вимогам ч.1 ст.47 та ст.116 КЗпП України ТОВ «Цегельний завод «Промінь» в день звільнення не виплатило йому заборгованість по заробітній платі. При цьому зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача з проханням про виплату йому заборгованості із заробітної плати, однак зі сторони відповідача жодних дієвих заходів не вживалося, на день подання даного позову до суду заборгованість по заробітній платі не виплачена. Вказує, що згідно довідки про доходи, виданою ТОВ «Цегельний завод «Промінь» від 29.12.2017року йому нарахована наступна заробітна плата за період: травень 2017року - 11203,89гривень; червень 2017року - 10456,65 гривень; липень 2017року - 1000,50 гривень; серпень 2017року - 14350,92 гривень; вересень 2017року - 11554,46гривень; жовтень 2017року - 10764,49гривень. Таким чином заборгованість із заробітної плати становить 68380,41гривень. Крім того податок на доходи фізичних осіб становить 12308,48гривень. Покликається на те, що частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначає, що загальна сума заборгованості складається з: 68 380, 41 грн. - заборгованість із нарахованої заробітної плати за період роботи з травня 2017 року по жовтень 2017 року; 12 308, 48 грн. - ПДФО (податок на доходи фізичних осіб) із заборгованої заробітної плати за період роботи з травня 2017 року по жовтень 2017 року (разом заборгованість із заробітної плати за період роботи з травня 2017 року по жовтень 2017 року становить 80 688, 89 грн.); 89 275, 20 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з вересня 2017 року по липень 2018 року; 16 069, 53 грн. - ПДФО (податок на доходи фізичних осіб) із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з листопада 2017 року по липень 2018 року (разом середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з листопада 2017 року по липень 2018 року становить 105 344, 73 грн. Крім того, стверджує, що йому також завдано немайнових втрат (моральну шкоду), спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні та тілесні психічні реакції при згадуванні подій, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, почуття обурення, приниженої гідності. Він переніс значний емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, тривоги. Наслідки події потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, зокрема на збір документів для надання правничої допомоги та обумовили необхідність залучання значних фізичних та матеріальних ресурсів. В результаті вчинення відповідачем правопорушення у сфері трудових відносин, йому була завдана моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях, моральних переживаннях, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість їх повноцінного продовження, що і є наслідком протиправної поведінки відносно нього. Враховуючи характер та обсяг душевних, психічних страждань, яких він зазнав у зв'язку із порушенням його прав у сфері трудових відносин, розмір немайнових втрат позивач оцінює в 5000 грн. З огляду на наведене просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Цегельний завод «Промінь» в його користь заборгованість із заробітної плати за період роботи з травня 2017року по жовтень 2017року в сумі 80688,89 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з листопада 2017року по липень 2018року в сумі 105344,73гривні, а також моральну шкоду в сумі 5000 гривень. Також просить стягнути з відповідача в його користь понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі з вищенаведених підстав. Відповідач ТОВ «Цегельний завод «Промінь» був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак його представник в суд не з'явився і не повідомив про причини своєї неявки, а також від нього не надходило клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності. Представник третьої особи - Мостиської районної ради Львівської області в судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи наведене та беручи до уваги думку позивача, який не заперечує щодо можливості ухвалення заочного рішення, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.281 ЦПК України. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 13.09.2016року був прийнятий на роботу головним бухгалтером до Товариства з обмеженою відповідальністю «Цегельний завод «Промінь» (відповідача у справі) згідно наказу №129 від 13.09.2016року та 31.10.2017року на підставі наказу №98 від 31.10.2017року звільнений із зазначеної посади у відповідності до п.1. ст.36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки [PERSON] (а.с.9,10). Відповідно до вимог ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно Довідки про доходи, виданої ТОВ «Цегельний завод «Промінь» 29.12.2017року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.12), позивачу [PERSON] нарахована наступна заробітна плата за період: травень 2017 р. - 11203,89 грн.; червень 2017 р. - 10456,65 грн.; липень 2017р. - 10050,50 грн.; серпень 2017 р. - 14350,92 грн.; вересень 2017 р. - 11554, 46 грн.; жовтень 2017 р. - 10764,49 грн. Загальна сума доходу за період з 01.05.2017року по 31.10.2017року становить 68380,41 гривень. Крім того, податок на доходи фізичних осіб (ПДФО) становить: 12308, 48 грн. Разом сума нарахованої заробітної плати за період роботи з травня 2017 року по жовтень 2017 року становить 80 688, 89 грн. (68 380, 41 грн. + 12 308, 48 грн.). Однак, всупереч вищевказаним вимогам ч.1 ст.47 та ст.116 КЗпП України відповідач ТОВ «Цегельний завод «Промінь» в день звільнення не виплатило позивачу вказану суму заробітної плати. Станом на день пред'явлення даного позову до суду заборгованість із заробітної плати також не виплачена, у зв'язку із чим позивач звернувся до суду із даним позовом. В ході розгляду справи відповідачем ТОВ «Цегельний завод «Промінь» не представлено, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, належних та допустимих доказів, які б спростовували наведені обставини на які покликається позивач в обґрунтування своїх вимог, зокрема доказів проведення з позивачем остаточного розрахунку та виплати йому належних сум при звільненні в день його звільнення. Представник відповідача ТОВ «Цегельний завод «Промінь» не побажав прибути в судове засідання, щоб надати свої пояснення чи заперечення щодо заявленого позову. Згідно вимог ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. В п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Також, як роз'яснив Конституційний суд України у рішенні від 22.02.2012року № 4-рп/2012 "У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу" за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п.21 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою №100 Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. Відповідно до п.2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п.3 розділу ІІІ вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до п.8 розділу ІV вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до вищенаведеного Порядку обчислення середньої заробітної плати проведено наступний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так, заробітна плата за вересень 2017 року, згідно довідки про доходи, виданою ТОВ «Цегельний завод «Промінь» від 29.12.2017 року, становить 11 554, 46 грн. Кількість робочих днів у вересні 2017 року - 21 день. Заробітна плата за жовтень 2017 року, згідно довідки про доходи, виданою ТОВ «Цегельний завод «Промінь» від 29.12.2017 року становить 10 764, 49 грн. Кількість робочих днів у жовтні 2017 року - 21 день. Отже, розрахунок середньоденної заробітної плати такий: 22318, 95 грн. (11 554, 46 грн. + 10 764, 49 грн.): 42 дні (21 день + 21 день) = 531.40 грн. Кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні становить 168 робочих днів, а саме: листопад 2017року - 22; грудень 2017року - 20; січень 2018 року - 21; лютий 2018року - 20; березень 2018року - 21; квітень 2018року - 19; травень 2018року - 20; червень 2018року - 20; липень 2018року - 5. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів, і такий становить: 531,40гривень х 168 робочих днів = 89275,20гривень. Крім того, податок на доходи фізичних осіб складає 16069,53 гривень (89275,20гривень х 22% = 16069,53гривень). Разом середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з листопада 2017 року по липень 2018 року становить 105 344, 73 грн. (89275, 20 грн. + 16 069, 53 грн.). Таким чином, після перевірки судом наведеного у позовній заяві розрахунку суми заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом встановлено, що розрахунок здійснений арифметично правильно та у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995року №100, а тому вимога стягнути вказані суми з відповідача ТОВ «Цегельний завод «Промінь» на користь позивача підлягає задоволенню. Крім стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач просить також стягнути з відповідача в його користь 5000 гривень моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав. Цивільним кодексом України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної школи, як негативних наслідків (втраті немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує в сукупності негативні наслідки, які настали для позивача у зв'язку із порушенням його трудових прав, ступінь вини в цьому відповідача та характер його неправомірних дій, тривалість порушення прав позивача у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема у зв'язку із тим, що позивач протягом тривалого часу був позбавлений можливості розпоряджатися значною сумою належних йому грошових коштів, що спричинило ряд незручностей в побутовому житті, також беручи до уваги вимоги розумності та справедливості, для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, вважає необхідним стягнути з відповідача ТОВ «Цегельний завод «Промінь» в користь позивача 5000 гривень. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення закону та встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що даний позов є підставний та підлягає до задоволення в повному обсязі. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору. Крім того, оскільки позивач при пред'явленні даного позову згідно з пунктом 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення заробітної плати, то такий підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Виходячи з вимог ст.430 ЦПК України, суд вважає, що рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Outcome: approved