Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

20 січня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Донецького державного університету управління (надалі за текстом Університет) про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати з компенсацією втрати частини доходів у звязку із затримкою їх виплати, індексації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову вказала, що з 21.10.2004 року до 26.09.2016 року працювала в Університеті. 26.09.2016 року звільнилася за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП. Після звільнення і по теперішній час розрахунок із нею не був проведений та не виплачена заробітна плата за липень та серпень 2014 року, розрахункові листи позивачу не видавались, в загальному розмірі 2 268,45 грн.. Також відповідач протиправно не сплачував індексацію заробітної плати в розмірі 641,87 грн. та компенсацію за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 1177,32 грн. Крім того, у звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 116, 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки з 27.09.2016р. по день винесення рішення суду, виходячи із середньоденного заробітку за останні два календарних місяці 151,28 грн. Також зазначає, що у звязку з порушенням права на заробітну плату їй була завдана моральна шкода, розмір якої позивачка оцінює в 1000,00 грн. На підставі викладеного, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за липень та серпень 2014 року в сумі 2268,45 грн. та компенсацію за порушення трудового законодавства в сумі 1177,32 грн.; стягнути заборгованість по індексації заробітної плати в сум 641,87 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум в період з 27.09.2016 року по день винесення рішення (станом на день подання позову ця сума складає 10589,60 грн.); та моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. Пізніше позивач уточнила позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації та індексації і просила стягнути заборгованість по заробітній платі за липень та серпень 2014 року в сумі 4743,24 грн., компенсацію за порушення трудового законодавства в сумі 257,35 грн. та індексацію в сумі 276,36 грн. Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши, що заявлені вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та заперечення, відповідно до яких зазначила, що вказаний борг по заробітній платі утворився в минулому бюджетному періоді у 2014 році. З липня 2014 року по 18 листопада 2014 року Університет знаходився на тимчасово неконтрольованій території в місті Донецьку. У звязку із фактами вчинення розграбування на непідконтрольній території університет зазнав втрат, у тому числі були викрадені відомості про виплачену або невиплачену заробітну плату працівникам. Заборгованість по заробітній платі виникла в результаті повного припинення фінансування Університету, що сталося не з вини відповідача. На теперішній час законодавчим органом та органом виконавчої влади не затверджено порядок виплати бюджетними організаціями боргів по заробітній платі за минулий час. Пунктом 7 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» зупинено дію статті 1 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» до завершення антитерористичної операції. Таким чином підстави для погашення заборгованості по заробітній платі, яка утворилась у липні листопаді 2014 року у звязку з початком збройного конфлікту на території м.Донецьк, на даний час відсутні. Стосовно індексації заробітної плати з компенсацією та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум відповідач не погодився із даними вимогами, оскільки невиплата заробітної плати виникла не з вини відповідача. Також не визнав позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, через відсутність належного обґрунтування та достатніх доказів в підтвердження заподіяння моральної шкоди. Також просила застосувати строки позовної давності до позовних вимог [PERSON]. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач в період з 21.10.2004 року по 17.03.2015 року працювала в Маріупольській філії Донецького державного університету управління на посаді бібліотекаря та в період з 18.03.2015 року по 26.09.2016 року в Донецькому державному університеті управління на тій же посаді, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. За період роботи позивача їй нараховувалась заробітна плата. Згідно довідки, виданої Університетом від 25.04.2017 року сума заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] за період роботи липень та серпень 2014 року складає 4743,24 грн. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення закріплені в статті 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні проведений не був, що підтверджується бухгалтерською довідкою Університету. Відповідач не надав до суду доказів проведення остаточного розрахунку з позивачем та виплати заробітної плати за липень та серпень 2014 року. Згідно пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» заробітна плата працівникам установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи. Вказані положення Постанови Кабінету Міністрів України не спростовують та не звільняють від обовязку працедавця проводити виплату заробітної плати працівнику. Крім того, зазначений нормативний акт є підзаконним та має нижчу юридичну силу в порівняні із прямими нормами законів України. Суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності відповідних бюджетних асигнувань на вказані цілі або спеціального нормативного порядку виплати бюджетними організаціями боргів по заробітній платі за минулий час як підставу для звільнення від обовязків по виплаті заробітної плати працівнику, оскільки положеннями Кодексу законів про працю України та Законом України «Про оплату праці» такої залежності для виплати заробітної плати працівникам не встановлено, натомість передбачено безумовний обовязок працедавця проводити виплату заробітної плати працівнику незалежно від сфери фінансування та джерел походження коштів для виплати заробітної плати. Крім того, відсутність спеціального підзаконного акту або бюджетного фінансування, на яке посилається відповідач як на підставу невиплати заробітної плати та не проведення остаточного розрахунку, не може бути законною причиною невиконання покладених на відповідача зобов'язань, з огляду на наступне положення та практику Європейського суду з прав людини. Так згідно ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права. При розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини дійшов до висновків, що в межах свободи дій держави визначати, які виплати здійснювати з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних соціальних виплат і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими. Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 "Бурдов проти Росії"). Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що право позивача на отримання грошового забезпечення не залежить від наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Крім того, суд керується принципом верховенства права та враховує судову практику Європейського Суду з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, в даному випадку це нарахування та виплата заробітної плати, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки, а в даному випадку виконання Закону. З урахуванням викладених норм національного законодавства та висновків Європейського суду з прав людини, які застосовуються, як джерело права, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно не проводить виплату заробітної плати позивачу в заявленому розмірі. Стосовно вимог позивача про стягнення суми компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 257,35 грн. суд керується наступним. Судом було встановлено, що відповідач по сьогоднішній день має заборгованість з виплати нарахованої заробітної плати за період роботи позивача липень, серпень 2014 року в сумі 4743,24 грн.. У випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу статтями 1 та 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати» встановлено обовязок підприємства будь-якої форми власності здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів. Така компенсація громадянам провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Аналогічні норми закріплені в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обовязок здійснити позивачу компенсацію, передбачену Законом. При розрахунку сум компенсації за затримку виплати заробітної плати, суд керується наступним. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 (надалі за текстом - Порядок). Згідно пункту 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку до Порядку. Нарахування індексу споживчих цін за період невиплати заробітної плати має відбуватися шляхом множення місячних індексів інфляції, опублікованих Держкомстатом за період з наступного місця, в якому виникла заборгованість по заробітній платі, з вересня 2014 року по теперішній час. З урахуванням методики підрахунку, закріпленої Порядком, загальний приріст індексу споживчих цін (індексу інфляції) за період з вересня 2014 року по теперішній час становить 185,165% (102,9% х 102,40% х 101,90% х 103,00% х 103,10% х 105,30% х 110,80% х 114,00% х 102,20% х 100,40% х 99,00% х 99,20% х 102,30% х 98,70% х 102,00% х 100,7% х 100,9% х 99,6% х 101,0% х 103,5 % х 100,1 % х 99,8% х 99,9% х 99,7% х 101,8% х 102,8% х 101,8 % х 100,9% х 101,1% х 101,0% х 101,8% х 100,9% х 101,3%), а отже втрати від інфляції та сума компенсації за період з вересня 2014 року по червень 2017 року складає 8974,82 грн. (4743,24 грн. х 185,165% /100 8974,82 грн.).Таким чином розмір компенсації позивачу від втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати на день винесення рішення суду складає 8974,82 грн. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який в своєму позові наполягає на розмірі компенсації в сумі 257,35 грн., тому суд вважає обґрунтованим та підтвердженим належними доказами заявлений позивачем розмір компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 257,35 грн., який має бути стягнутий в судовому порядку. Щодо заявлених вимог про стягнення суми індексації заробітної плати суд відзначає наступне. Відповідно до ст.33 Закону України Про оплату праці в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 1 січня 2003 року). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі - Порядок). Згідно пункту 11 Порядку додаткові витрати, пов'язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону України "Про оплату праці"). Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. З урахуванням наведених положень індексація заробітної плати та суми, які нараховані у зв'язку із цим, є невідємною частиною заробітної плати та відображаються в її структурі під час нарахування та виплати основного доходу. В обгрунтування вимог позивачем проведено розрахунок суми індексації за період з вересня 2016 року по березень 2017 року, тобто за період після звільнення з роботи. Натомість з системного аналізу Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» слід зробити висновок, що механізм індексації доходів застосовується до моменту перебування працівника в трудових відносинах, індексуванню підлягає заробітна плата до моменту працевлаштування працівника, її нарахування та отримання. Після звільнення працівника з роботи працедавець не несе обовязку проводити індексацію доходу, а може застосовуватись механізм захисту від знецінення нарахованих доходів, встановлений Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати», що наразі було заявлено позивачем та проведено розрахунок. Отже в даному випадку позивачем безпідставно заявлено вимоги про стягнення суми індексації за нарахований ним період з вересня 2016 року по червень 2017 року, який аналогічно був нарахований як компенсація втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати. Згідно положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем в порушення наведених норм не представлено обґрунтованого законного розрахунку та доказів невиплати індексації заробітної плати або порушення встановленого порядку нарахування індексації доходів, у звязку із цим позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Щодо заявлених сум середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення суд відзначає, що відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Станом на день прийняття цього рішення відповідачем не надано до суду доказів, які б свідчили про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем, тому розрахунок середнього заробітку має відбуватися по день постановлення рішення, як просить позивач. У звязку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після звільнення з 27.09.2016р. по день ухвалення рішення суду 23.06.2017р. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки відповідача розмір середньої заробітної плати [PERSON] становить 2371,62 грн., що відповідає передбаченому Порядку, а розмір середньоденної заробітної плати складає 107,01 грн.. Згідно довідки від 03.05.2017 року №ВК-10/14-35, представленої відповідачем, для [PERSON] встановлено пятиденний сорокагодинний графік роботи. Згідно довідки, наданої представником відповідача, за період з 27.09.2016р по 12.06.2017р. кількість робочих днів в Університеті складає 176 днів, а станом на 23.06.2017 року складає 185 робочих днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 27.09.2016р. по 23.06.2017р. складає 19 796,85 грн. (185 днів х 107,01 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 19 796,85 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 640,00 гривень. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial