Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач 09.10.2015 року, звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди заподіяної в результаті ДТП, та стягнення судових витрат. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 06.02.2015 року на 36 км. + 800 метрів автодороги Київ-Знам'янка відбулась ДТП за участю автомобіля марки «Рено», д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «Опель», д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] В результаті цієї пригоди був пошкоджений автомобіль позивача «Рено», д.н.з. [NUMBER]. Вироком Обухівського районного суду Київської області від 22.07.2015 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання. Автомобіль марки «Рено», д.н.з. [NUMBER], яким керував водій [PERSON] та вчинив ДТП, належить на праві власності ПП "Текстильна група Бона Плюс" на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Під час скоєння ДТП, [PERSON], керував згаданим транспортним засобом на підставі договору про надання послуг по управлінню автомобілем замовника № 2/02-15 від 03.07.2015 року, укладеного між відповідачем та позивачем. Відповідно до п. 2.1.10 вказаного договору, виконавець зобов'язаний відшкодувати замовнику шкоду (матеріальну та моральну), завдану транспортному засобу замовника та транспортному засобу третіх осіб, за виною виконавця. Внаслідок ДТП, потерпілій [PERSON], були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, та було пошкоджено автомобіль марки «Опель», д.н.з. [NUMBER], який належить [PERSON] Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 16.06.2015 року, було визнано та затверджено мирову угоду між [PERSON] та ПП "Текстильна група Бона Плюс", якою досягнуто згоди, щодо відшкодування шкоди позивачу в розмірі 262500,00 грн. Вказану суму позивач перерахував [PERSON] Посилаючись на норму ст. 1191 ЦК України, позивач просив позовні вимоги задовольнити з підстав викладених в позові. У судовому засіданні 29.02.2016 року представники позивача [PERSON] та [PERSON]., позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. У судовому засіданні 29.02.2016 року відповідач, та його представник [PERSON], позов визнали, однак, просили суд при ухваленні судового рішення врахувати матеріальний стан відповідача. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Аналіз положень ст.ст. 1166, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди. Умовами застосування цієї норми є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення ст.ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Аналологічне позицію містить правовий висновок Верховного Суду України у справі про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 06.11.2013 року у справі № 6-108цс13. Згідно із ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. На підставі ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду іншій особі, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Судом встановлено, що 06.02.2015 року на 36 км. + 800 метрів автодороги Київ-Знам'янка відбулась ДТП за участю автомобіля марки «Рено», д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «Опель», д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] В результаті цієї пригоди був пошкоджений автомобіль позивача «Рено», д.н.з. [NUMBER]. Вироком Обухівського районного суду Київської області від 22.07.2015 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання (а.с.12-13). Автомобіль марки «Рено», д.н.з. [NUMBER], яким керував водій [PERSON] та вчинив ДТП, належить на праві власності ПП "Текстильна група Бона Плюс" на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (5-6). Судом встановлено, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб автомобіль марки «Рено», д.н.з. [NUMBER], знаходився у користуванні в [PERSON], згідно укладеного договору про надання послуг по управлінню автомобілем замовника № 2/02-15 від 03.07.2015 року (а.с. 7-10). Згідно вказаного договору, п. 2.1.10 виконавець зобов'язаний відшкодувати замовнику шкоду (матеріальну та моральну), завдану транспортному засобу замовника та транспортному засобу третіх осіб, за виною виконавця. Будь-яких доказів, проте, що вказаний транспортний засіб було чи не було, застраховано згідно Законів України «Про страхування», чи «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суду не надано. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 16.06.2015 року, було визнано та затверджено мирову угоду між [PERSON] та ПП "Текстильна група Бона Плюс", якою досягнуто згоди, щодо відшкодування шкоди позивачу в розмірі 262500,00 грн. (а.с. 14-15). Позивач перерахував [PERSON] - 262500,00 грн. (а.с. 11). Таким чином у позивача з моменту оплати [PERSON], вищезазначених коштів, виникло право на відшкодування відповідачем вказаних коштів в регресному порядку. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно з пп.1 п.1 ч.2 ст. 4 цього ж Закону, ставка судового збору за подачу до суду позовної заяви майнового характеру поданої юридичною особою - становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з подальшими змінами, установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень. Як вбачається з даного позову він є позовом майнового характеру, ціна позову становить 262500,00 грн., позов задоволений в повному обсязі, тобто судовий збір за подання позову до суду становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 3937,50 грн. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі по 3937,50 грн. сплачена позивачем відповідно до квитанції від 09.10.2015 року (а.с. 1). На підставі викладеного та

Outcome: approved