Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

в позові вказано, що 10/06/1990 року сторони зареєстрували шлюб, в якому набуто речові права на спірне рухоме і нерухоме майно: домоволодіння [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0663 га по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], автомобіль Шевроле Лачетті 2005 року випуску державний номерний знак [NUMBER] номер шассі [NUMBER], автомобіль Шкода Суперб 2003 року випуску державний номерний знак [NUMBER] , квартиру [ADDRESS], гараж [ADDRESS], земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], автомобіль Хюндай Веракруз 2008 року випуску державний номерний знак [NUMBER], автомобіль Рено Кенгу 2011 року випуску державний номерний знак [NUMBER], нежитлове приміщення [ADDRESS]. На підставі змісту ст. 60 СК України позивач просила суд поділити спірне майно за бажаним позивачкою варіантом поділу. В наступному позивачка подала заяву про уточнення позову, в якій просила визнати факт придбання спірного майна у спільну сумісну власність та поділити спірне майно за бажаним позивачкою варіантом поділу. Нежитлове приміщення [ADDRESS] позивачка просила суд поділити та визнати за нею право власності на приміщення цоколя та першого поверху, а приміщення другого поверху та мансарди присудити відповідачу. Відповідач подав суду письмове заперечення проти позову, відповідно до якого просив задовольнити позов частково з урахуванням обставин фактичного порядку окремого і самостійного користування спірним майном, що склався на даний час, а також з у рахуванням пред`явлення позову щодо майна, яке не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та спрямуванням позову на порушення речових прав відповідача щодо нежитлового приміщення [ADDRESS], позбавлення відповідача можливості продовжувати здійснення підприємницької діяльності, що безпосередньо пов`язано із речовими правами на приміщення будинку медичної лабораторії, виділення відповідачу у власність неліквідної частини будинку, в якому розміщена лабораторія та одночасно із порушенням його особистого речового права на спірне приміщення; порушенням в пред`явленому позові прав відповідача при поділі майна у спосіб не врахування обставини щодо особистого і безпосереднього отримання відповідачем позик на здійснення підприємницької діяльності, обставин особистого та безпосереднього повернення ним позик та процентів і платежів за відповідними позиками. В письмовому запереченні відповідача вказано, що він здійснює підприємницьку діяльність з 1998 року, для цієї мети на особисті грошові кошти та на кошти отримані особисто у позику придбав у 2006 році нежитлове приміщення магазину для розміщення лабораторії по [ADDRESS]. Вказане приміщення не було придбано за рахунок спільних із позивачкою грошових коштів, не для інтересів сім`ї, не за кошти сімейного бюджету. За період з 1998 року по 2006 рік дохід відповідача перевищував суму в 2500000 гривень від підприємницької діяльності. Для здійснення реконструкції приміщення лабораторії по [ADDRESS] отримав позику в сумі 200000 доларів США, здійснив реконструкцію вказаного приміщення, що полягала у добудові двох поверхів і збільшенні площі будинку вдвічі. Витрати на реконструкцію та добудову склали 950000 гривень, отриманих від підприємницької діяльності, які не були грошовими коштами сім`ї, а спірне приміщення не придбавалось в інтересах сім`ї сторін. Правовстановлюючий і правопідтверджуючий документи видано на ім`я відповідача. Також в письмових поясненнях відповідача зазначено, що позивачка просить не враховувати при поділі майна подружжя вартість спільно набутої під час шлюбу для безпосереднього проживання сторін квартиру [ADDRESS], без зазначення правових підстав порушення права відповідача на відповідну частку в спільному майні. В свою чергу відповідач категорично заперечив порушення його права в зазначений спосіб та просив суд врахувати вартість зазначеного майна при вирішенні даного спору. В судовому засіданні було вирішено усі заяви і клопотання сторін, які вони підтримали та, обґрунтованість яких довели перед судом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 4 ст. 176 ЦПК України якщо сторони та інші особи, які беруть участь у справі, висловлюються нечітко або з їх слів не можна дійти висновку про те, визнають вони обставини чи заперечують проти них, суд може зажадати від цих осіб конкретної відповіді - "так" чи "ні". Так в судовому засіданні представник позивача неодноразово повторив, що він та позивачка не підтримують позову, не підтримують заяву про зміну та уточнення позову, доводів, пояснень та клопотань, що зазначені в письмових документах. Разом з цим представник позивача надав перед судом пояснення про те, що одночасно із не підтриманням позову і змін до нього він також не відмовляється від позову. У зв`язку із розглядом даного спору різними складами суду клопотання позивача були вирішені попереднім складом суду, після цього вказані клопотання не підтримувались позивачем чи його представником при судовому розгляді цього спору іншим складом суду. Так само в наступному позивачка подала заяву про відмову від усіх своїх клопотань, крім тих, що зазначені в заяві від 08/04/2016 р. В наступному судом було вирішено клопотання, що вказані в заяві від 08/04/2016 р. Після цього представник позивача заявив про не підтримання усіх заяв позивача в цій справі взагалі і заяву від 08/04/2016 р. в тому числі. За обставин не підтримання позивачем своїх клопотань у зв`язку із положеннями принципів диспозитивності і змагальності юрисдикційної цивільної процесуальної діяльності, відсутній предмет для їх розгляду і вирішення. Так само представник позивача заявив суду повторний відвід та одразу повідомив про своє прохання не розглядати та не вирішувати і його протягом невизначеного часу. Таким чином діяльність представника позивача в судовому засіданні та його пояснення було спрямовано на затягування судового засідання, однак суд не є засобом для сторін у затягуванні судового розгляду. 08/04/2016 р. позивачка подала суду клопотання, в якому повідомила про підтримання виключно клопотань, про які зазначила в доповненнях та уточненнях до позову; повідомила суд про відсутність заяв про відвід на відповідний час. В наступному представник позивача в судовому засіданні категорично і неодноразово відмовився від підтримання заяви і клопотань позивача від 08/04/2016 р. Отже не вирішених судом будь-яких заяв і клопотань будь-якої зі сторін в даному провадженні немає. Так само в клопотанні від 12/05/2016 р. позивачка повторно просила суд не вирішувати її клопотання про витребування доказів. 12/05/2016 р. позивачка подала заяву про відвід головуючого судді з підстав незадоволення діями попереднього головуючого, ведення судом журналу судового засідання та з інших підстав, які оцінено судом у відповідній ухвалі від 17/05/2016 р. 17/05/2016 р. відмовлено в клопотанні про призначення повторних та додаткових експертиз з підстав його необґрунтованості. На неодноразові виклики позивача в судове засідання вона не з`являлась, також позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, хоча в наступному неодноразово подавала до суду клопотання про оголошення в судовому засіданні перерв; двічі позивачка подавала заяви про відвід головуючого судді, одночасно із цим просила цей склад суду про розгляд справи по суті. В наступному позивачка прибула в чергове судове засідання тільки після того як раніше судом було оголошено про закінчення стадії встановлення фактичних обставин справи та оголошено про початок судових дебатів. Позивачка неодноразово викликалась судом в судові засідання, протягом усього часу розгляду спору з 2014 року вона мала нічим не обмежену можливість обрати собі представника, забезпечити його явку в засідання, забезпечити явку в судове засідання належним чином підготовленого до участі в судовому засіданні представника. При цьому в судовому засіданні 28/07/2016 р. позивачка повідомила суд про обрання представника, якому видала довіреність 27/07/2016 р., що було використано з метою затягування судового розгляду у формі клопотання про оголошення перерви. Однак відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. В свою чергу Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження і здійснити дії щодо реалізації своїх прав і обов`язків (mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Реалізація своїх прав сторонами здійснюється з урахуванням встановленого законом обов`язку щодо добросовісного здійснення відповідних прав. Так з 2014 року позивачка зобов`язана була забезпечити явку в судове засідання представника, а не за день до судового засідання видавати чергову довіреність черговому представнику і використовувати це для затягування судового розгляду. При цьому очевидним є те, що суд не мав можливості у строк за три дні до судового засідання повідомити представника позивача, якого вона обрала собі тільки за день до судового засідання, як про це в судовому засіданні надав пояснення представник позивача. Так само в матеріалах провадження перебуває інше клопотання позивачки про не проведення судового розгляду її спору до часу повернення з Чехії її іншого представника. Отже замість надання пояснень щодо суті спору, подання суду доказів та добросовісного виконання своїх обов`язків, визначених законом позивачка та її представник усю їх процесуальну діяльність спрямувала на затягування судового розгляду. Разом з цим відповідно до п. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, в судових дебатах представник позивача надав пояснення про те, що він та позивачка не підтримують позов в жодній із його редакцій, але в той же час не відмовляються від позову, а тому в такий спосіб, на їх думку, ними перед судом поставлено невирішуване питання про те, чи слід суду залишити позов без розгляду, чи вирішити його по суті. Одночасно із цим позивачка та її представник не просили суд про залишення позову без розгляду. В свою чергу відповідно до закону на стадії судових дебатів заборонено подавати заяви про залишення позову без розгляду. Разом з цим протягом усього судового розгляду з часу звернення позивача до суду в 2014 році у позивача було більше ніж достатньо можливостей вирішити для себе суть вимог до відповідача та викласти звернене до суду прохання щодо вимог до відповідача у письмовій формі у спосіб та з правових підстав, що визначені в ЦПК України. Відповідно до ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи відмовитися від позову. Однак заяв про відмову від позову позивачка та її представник суду не подали. Так в судовому засіданні позивачка просила суд щоб усі пояснення від її імені по суті спору надавав її представник, який протягом усього судового засідання надавав виключно одне і те саме пояснення про те, що позивач не відмовляється від позову, хоча і не підтримує його в жодній із редакцій. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В матеріалах справи перебуває письмова заява позивачки, в якій вона просила даний склад суду вирішити її спір по суті. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ зміст права на судовий розгляд та принципу юридичної визначеності передбачають необхідність вирішення спору по суті у разі, якщо позивач звернувся до суду з відповідною заяву і протягом судового розгляду не відмовився від позову. Так само відповідно до п. 8 ст. 193 ЦПК України під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог. Отже процесуальним законом прямо заборонено подавати заяви, що призводять до залишення позову без розгляду на стадії судових дебатів. Так само відповідно до змісту ЦПК України питання повторного відводу, заявленого позивачем на стадії судових дебатів, не стосуються встановлення фактичних обставин справи, а тому законом не передбачено імперативу щодо повернення зі стадії судових дебатів до стадії встановлення фактичних обставин справи для вирішення повторного відводу. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER] сторони зареєстрували шлюб 10/06/1990 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 11/02/2008 р. [PERSON] придбала на власне ім`я домоволодіння [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 11/02/2008 р. [PERSON] придбала на власне ім`я земельну ділянку 0,0663 га по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Відповідно до технічного паспорту [NUMBER] його видано на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 18/02/2008 р. відповідач придбав гараж [ADDRESS] на власне ім`я. Відповідно до державного акту [NUMBER] відповідач придбав на власне ім`я за договором від 05/04/2005 р. земельну ділянку в масиві «Боднарчик» с. Угринів, площею 0,1200 га. Відповідно до державного акту [NUMBER] відповідач придбав на власне ім`я за договором від 05/04/2005 р. земельну ділянку в масиві «Боднарчик» с. Угринів, площею 0,1200 га. Відповідно до технічного паспорту на громадський будинок [ADDRESS] в ньому розміщено медичну лабораторію та офісні приміщення, власником якого зареєстровано відповідача. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Шевроле Лачетті [NUMBER] його зареєстровано 27/04/2010 р. за позивачкою. Відповідно до звіту позивача як суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи за четвертий квартал 2005 р. обсяг виручки становив 498965,43 гривень, за четвертий квартал 2004 р. - 460013,76 гривень, за четвертий квартал 2003 р. - 357847,63 гривень, за четвертий квартал 2002 року - 445865,48 гривень, за четвертий квартал 2001 року - 468532,07 гривень, за четвертий квартал 2000 р. - 128684,69 гривень. 17/03/2006 р. відповідач та АППБ «Аваль» уклали генеральну кредитну угоду, відповідно до змісту якої відповідач отримав позику в сумі 200000 доларів США на умовах строковості, оплатного користування; метою позики не визначено споживчі цілі; позику забезпечено іпотекою спірного приміщення магазину по [ADDRESS]. 09/11/2012 р. видано свідоцтво про право власності на приміщення лабораторії та офісних приміщень по [ADDRESS] на ім`я відповідача. Відповідно до договору купівлі-продажу від 17/03/2006 р. відповідач придбав на власне ім`я магазин по [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва [NUMBER] відповідач зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності з 27/11/1998 р. Відповідно до свідоцтва [NUMBER] автомобіль Веракруз [NUMBER] зареєстровано на ім`я відповідача 06/09/2008 р. Відповідно до свідоцтва [NUMBER] автомобіль Рено Кенгу 2011 року випуску державний номерний знак [NUMBER], зареєстровано на ім`я відповідача 23/02/2011 р. Відповідно до договору купівлі-продажу від 05/04/2005 р. відповідач придбав на своє ім`я земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 05/04/2005 р. відповідач придбав на своє ім`я земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER]. 17/11/1999 р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування на ім`я [PERSON] квартири [ADDRESS]. 11/03/2014 р. задоволено клопотання представника позивача про призначення експертизи в цій справі за обставин категоричного заперечення відповідача та його представника. Отже питання призначення експертизи було вирішено судом саме за клопотанням позивача, а тому позивач зобов`язаний був визначитись на відповідний момент в часі з переліком усіх об`єктів для дослідження та переліком усіх запитань, які виносяться на експертизу для уникнення затягування судового розгляду спосіб подання повторних або додаткових експертиз. 14/07/2014 р. складено висновок експерта №14/06-14, в якому зазначено вартість спірних об`єктів, запропоновано варіанти поділу майна з урахуванням будинку [ADDRESS], який не належить до спільної власності подружжя, запропоновано варіанти передачі майна сторонам на основі їх вартості, що є виходом експерта за межі його повноважень, оскільки вказана компетенція, відповідно до положень процесуального закону, належить безпосередньо суду. Відповідно до 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. 04/07/2014 складено звіт про експертну оцінку ПП «БТІ експерт», відповідно до якого визначено вартість земельної ділянки в с. Угринів в сумі 222619 гривень. 04/07/2014 складено звіт про експертну оцінку ПП «БТІ експерт», відповідно до якого визначено вартість земельної ділянки по [ADDRESS] в сумі 320283 гривень. 04/07/2014 складено звіт про експертну оцінку ПП «БТІ експерт», відповідно до якого визначено вартість земельної ділянки в с. Угринів в сумі 222619 гривень. Відповідно до звіту про грошову оцінку від 19/09/2014 р. вартість земельної ділянки площею 1200 кв.м. кадастровий номер [NUMBER] складає 181676 гривень. Відповідно до висновку про оцінку автомобіля Веракруз його вартість на 11/04/2014 р. складає 321475,88 гривень. Відповідно до висновку про оцінку автомобіля Рено Кангу його вартість на 11/04/2014 р. складає 121282,50 гривень. Відповідно до висновку про оцінку автомобіля Шкода Суперб його вартість на 11/04/2014 р. складає 120190,62 гривень. Відповідно до висновку про оцінку автомобіля Чевроле Лачетті його вартість на 11/04/2014 р. складає 102135,24 гривень. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26/12/2014 р. призначено експертизу вартості нерухомого спірного майна за клопотанням представника позивача. 06/03/2015 р. матеріали справи витребувано у зв`язку із непогодженням строку проведення експертизи без виконання. 26/03/2015 р. відновлено провадження в цій справі. 06/04/2015 р. позивачка подала заяву про призначення повторної експертизи вартості спірного майна. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06/04/2015 р. призначено повторну експертизу щодо вартості спірного майна. 05/06/2015 р. складено висновок, відповідно до якого вартість домоволодіння площею 0,0663 га по [ADDRESS] становить 2301142 гривень в тому числі вартість земельної ділянки 335495 гривень; запропоновано спосіб розподіл вказаного домоволодіння; вартість квартири [ADDRESS] становить 1948739 гривень, зазначено варіанти розподілу квартири з гаражами. 08/05/2015 р. експерт просила надати доступ до огляду нежитлового приміщення по [ADDRESS], яке на перебуває в спільній сумісній власності подружжя, квартири [ADDRESS], домоволодіння по [ADDRESS]. 15/06/2015 р. провадження поновлено. Відповідно до ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Поведення повторної чи додаткової експертизи у зазначеному випадку процесуальним законом не передбачено. 17/04/2013 р. позивачка надала відповідачу згоду на передачу спірного приміщенні по [ADDRESS] в іпотеку. В березні 2006 р. позивачка надала відповідачу згоду на придбання спірного магазину по [ADDRESS]. Однак відповідно до змісту ЦК України зазначені заяви є одностороннім виявом власної волі позивачки та не вказують на факт визнання відповідачем речових прав позивача на спірне майно. При цьому своє категоричне заперечення належності спірного майна до спільної власності подружжя відповідач та його представник неодноразово висловили в судовому засіданні. Відповідно до заяви позивачки вона є суб`єктом підприємницької діяльності з червня 2002 р., здійснює свою діяльність із відповідачем. Однак відповідно до змісту закону обставина реєстрації позивача суб`єктом підприємницької діяльності і її здійснення спільно із відповідачем в спірному приміщенні не належить до тих, що передбачено законом в якості підстав для визнання спірного майна спільною сумісною власністю. 12/11/2015 р. позивачка подала суду письмове пояснення із проханням щодо варіантів поділу спільного майна. 22/12/2015 р. здійснено повторний розподіл даного спору на підставі відповідного розпорядження. 22/02/2016 р. позивачка ознайомилась із матеріалами провадження на власний розсуд. 22/03/2016 р. представник позивача ознайомилась з матеріалами справи, отримала копії бажаних нею документів. 01/04/2016 р. позивачка ознайомилась з матеріалами справи, отримала копії бажаних нею документів. 20/05/2016 р. позивачка ознайомилась із матеріалами справи, отримала бажані нею копії. 01/06/2016 р. позивачка отримала копію бажаного нею звукозапису судового засідання за її заявою. Таким чином пояснення представника позивача про те, що у позивача та його представника були будь-які проблеми із ознайомленням із матеріалами справи та зняттям копій є неправдивими. 08/04/2016 р. позивачка подала суду заяву про доповнення та уточнення позову, в якій зазначила детальні пояснення щодо власної правової позиції в спорі та просила суд: визнати, що сторони є співвласниками домоволодіння [ADDRESS] і відповідної земельної ділянки, квартири [ADDRESS], нежитлового приміщення [ADDRESS], зазначеними раніше спірними земельними ділянками та автомобілями. Позивачка просила суд присудити на її користь домоволодіння [ADDRESS], відповідну земельну ділянку, автомобіль Шевроле Лачетті, усе решта присудити відповідачу, а приміщення [ADDRESS] розділити між сторонами. Також у заяві позивачка просила суд призначити архітектурно-будівельну комплексну експертизу, надати експертам самостійне право залучати інших експертів, що за законом належить здійснити виключно суду. В судове засідання для вирішення даного клопотання позивачка не з`явилась, явку свого представника у вказане судове засідання позивачка не забезпечила. В наступному судовому засіданні 28/07/2016 р. представник позивача повідомив суд, що свою заяву від 08/04/2016 р. позивачка та він особисто не підтримують повністю. 09/01/2015 р. ПАТ «Райфайзен банк Аваль» повідомив позивача про те, що вона не була стороною договорів, укладених ТОВ «Діамед». Відповідно до витягу з рішення Виконавчого комітету від 23/10/2012 р. № 678 право власності на офісні приміщення та приміщення лабораторії по [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем одноособово. На виконання свого обов`язку, передбаченого в п. 3 ст. 131 ЦПК України позивачка не надала суду доказів того, що вона оскаржила вказане рішення і судовий спір було вирішено або його розгляд триває. Відповідно до п. 1. ст. 64 ЦК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак на час придбання спірного магазину по [ADDRESS], отримання позики для реконструкції та добудови спірного магазину, виготовлення проектно-технічної документації, прийняття приміщення спірної лабораторії в експлуатацію, виготовлення правовстановлюючого та правопідтверджуючого документу, державної реєстрації речових прав на спірне приміщення сторони не уклали будь-якого договору про спільну сумісну власність на вказане приміщення, а протягом усього указаного строку позивачка не пред`являла будь-яких претензій з приводу особистої приватної власності відповідача на спірне приміщення. Відповідно до рішення Виконавчого комітету від 17/11/2009 р. № 557 саме відповідачу безпосередньо на його ім`я надано дозвіл на проведення реконструкції магазину [ADDRESS]. Відповідно до змісту заяви відповідача від 30/09/2009 р. відповідач просив надати дозвіл на реконструкцію спірного приміщення по [ADDRESS] безпосередньо йому. Так позивачка не надала суд жодного доказу на підтвердження обставини придбання відповідного майна за рахунок належних подружжю коштів. В свою чергу відповідач категорично заперечив належність приміщення лабораторії до спільного майна подружжя та надав докази, що його було придбано за рахунок особистих коштів та істотно реконструйовано та перебудовано за рахунок позикових коштів. Договір позики укладено одноособово відповідачем, позику та витрати із користування нею повернуто виключно відповідачем. Відповідно до письмового пояснення відповідача подружні відносини сторонами припинено протягом тривалого часу ще до 16/05/2013 р. В правовій позиції Верховного Суду України від у справі № 6-486цс16 від 27 квітня 2016 року вказано, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином відповідно до правової позиції Верховного Суду України при вирішенні даного спору врахуванню підлягає обставина самостійного отримання відповідачем позики для проведення реконструкції та надбудови спірного магазину по [ADDRESS]. Також в судовому засіданні відповідач та його представник надали суду пояснення про те, що приміщення магазину по [ADDRESS] придбано самостійно за особисті грошові кошти відповідача від його самостійної підприємницької діяльності, а перебудову приміщення здійснено за отримані в якості позики грошові кошти. В свою чергу відповідно до рішення Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі №6-21цс15 фізична особа - підприємець, яка перебуває в шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, всім своїм особистим майном і часткою в спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою - підприємцем) уважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Таким чином для віднесення майна фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою - підприємцем) до спільного майна подружжя доведенню підлягає обставина придбання відповідного майна за рахунок належних подружжю коштів. Позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження обставини використання спільних коштів подружжя у придбанні та реконструкції з надбудовою спірного приміщення по [ADDRESS]. В свою чергу відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак саме на припущенні про придбання приміщення по [ADDRESS] на грошові кошти зі спільної сумісної власності засновано даний позов. Так само відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Отже підприємницька діяльність є самостійною господарською діяльністю на власний ризик, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями). Таким чином підприємницьку діяльність, в тому числі щодо отримання прибутку і створення майна, здійснює виключно особа, яка зареєстрована відповідним суб`єктом підприємницької діяльності, у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом. Так в правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-1109цс15 від 16 грудня 2015 року вказано, що системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Отже майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя за умов встановлення правових підстав набуття майна під час шлюбу, за рахунок коштів подружжя, для інтересів сім`ї та використання відповідного майна членами сім`ї. В свою чергу у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-66цс13 від 18 вересня 2013 року вказано, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). Отже за обставин створення спірного майна протягом правового регулювання спірних відносин положеннями ЦК України 1963 року сумісною власністю визнавалось майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї. Аналогічно до зазначеної правової позиції придбання спірного приміщення магазину, наступна його перебудова на основі реконструкції за рахунок позики отриманої та повернутої виключно особисто і самостійно відповідачем передбачає обов`язок позивача довести перед судом обставини ступеню її особистої участі працею і її грошовими коштами у створенні спільної власності. Так в п. 3 ст. 10 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу в судовому засіданні відповідач надав пояснення про те, що приміщення спірного магазину ним придбано за особисті грошові кошти, а також за особисті грошові кошти здійснено реконструкцію та надбудову двох поверхів. При цьому державну реєстрацію спірного майна здійснено вже на час припинення фактичних шлюбних відносин із позивачкою, що також виключає наявність у неї будь-яких речових прав на спірне приміщення. Так відповідно до висновку Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55 цс 13, предметом якої був спір подружжя про поділ спільного майна договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Таким чином договір позики, укладений відповідачем не в інтересах сім`ї, а відповідно до ст. ст. 42, 44 ГК України в інтересах особистої на власний ризики підприємницької діяльності, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Так само придбання приміщення магазину до часу його реконструкції, що здійснено відповідачем за договором, укладеним ним не в інтересах сім`ї, а відповідно до ст. ст. 42, 44 ГК України в інтересах особистої на власний ризики підприємницької діяльності, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Разом з цим відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-137цс13 право власності на об`єкт нерухомого майна набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Так відповідно до пояснень відповідача задовго до часу завершення будівництва спірної лабораторії сторони припинили фактичні шлюбні відносини, отже не вели спільного господарства, не набували майно у спільну власність. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-79 цс 13 від 2 жовтня 2013 року майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Позивачка просила суд про визнання спірного приміщення по [ADDRESS] таким, що належить до спільної сумісної власності подружжя сторін. А також просила суд про поділ його у бажаний нею спосіб. Однак судом встановлено, що спірне приміщення не належить до спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом особистої власності відповідача. Тому суд дійшов висновку про відмову в позову у вказаній частині. Крім цього належність спірного приміщення по [ADDRESS] до спільної сумісної власності сторін вказано позивачкою в якості правової підстави її позову. Однак в наступному позивачка подала заяву про уточнення позову, в якій просила суд про визнання спірного приміщення по [ADDRESS] таким, що належить до спільної сумісної власності подружжя. Отже позивачка просила суд про визнання підстави свого позову в якості факту, що має юридичне значення. В свою чергу відповідно до ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення. Відповідно до п. 4 ст 215 ЦПК України в резолютивній частині судового рішення зазначається висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково. Отже процесуальний закон у позовному провадженні не надає позивачу право на встановлення правових підстав позову в резолютивній частині рішення, в якості факту, що має юридичне значення. Таким чином позов обґрунтовано в частині поділу між сторонами об`єктів, які вони в позові та у запереченні проти позову все ж взаємно погодили порядок поділу між ними відповідного майна. Разом з цим позов позбавлено будь-яких правових підстав в частині поділу спірного приміщення по [ADDRESS], оскільки позивачем не доведено обставини придбання майна за спільні грошові кошти чи за грошові кошти позивачки, придбання майна в інтересах їх сім`ї, оскільки його придбано в межах підприємницької діяльності відповідача та для її безпосереднього здійснення, за грошові кошти, які відповідач особисто отримав в позику, особисто повернув позику та особисто сплатив витрати на її обслуговування, також позивачем не доведено обставини безпосереднього використання спірного приміщення членами сім`ї в їх сімейних інтересах. Також необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. В ст. 79 ЦПК України вказано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать : витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. При цьому відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже на користь позивача стягнуто судові витрати, документальні докази про здійснення яких позивачка надала суду. У відшкодуванні витрат, письмові докази на відшкодування яких позивачка не надала суду, відмовлено. Також позивачем було сплачено судовий збір в його максимальному розмірі, отже він підлягає компенсації відповідачем повністю. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial