Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

12.10.2015р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований про [ADDRESS], укладений 15 жовтня 2012 року між нею та [PERSON] у простій письмовій формі дійсним; визнати за собою право власності на житловий будинок, який розташований по [ADDRESS]. Свої вимоги позивачка обґрунтовує посилаючись на приписи ч. 2 ст. 220 ЦК України, вказуючи при цьому, що в березні 2010 року між нею та відповідачем було досягнуто домовленості щодо вартості будинку, а листом від 07.06.2012р. позивач повідомив відповідача про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вказаного будинку, однак договір нотаріально не був посвідчений в зв'язку з відсутністю у відповідача коштів на нотаріальне посвідчення. 15.10.2012р. в присутності свідка позивач передала, а відповідач отримав гроші в сумі 9 500 грн. 00 коп., про що відповідач написав відповідну розписку. В цей же день відповідач передав позивачу правовстановлюючі документи на згаданий будинок та пообіцяв після приватизації земельної ділянки для обслуговування житлового будинку вчинити дії по нотаріальному оформленню договору купівлі-продажу вказаного будинку та земельної ділянки для його обслуговування. Нотаріально посвідчити даний договір купівлі-продажу сторони не змогли, оскільки на той час відповідач не здійснив присвоєння кадастрового номеру земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та не провів її державної реєстрації. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, однак судом, в силу приписів ст. 174 ЦПК України, відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок від 18.05.2012р. та витягу прав власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 28.05.2012р. власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON]. Згідно розписки від 15.10.2012р. [PERSON] отримав від [PERSON] 9 500 грн. 00 коп. за продаж житлового будинку по [ADDRESS]. Розписка підписана позивачем, відповідачем та свідком [PERSON] Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов проживання від 26.03.2015р. та 22.04.2015р. позивач проживає в спірному житловому будинку. Згідно звіту про оцінку майна від 16.07.2015р. ринкова вартість житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] станом на 16.07.2015р. становить 53 964 грн. 00 коп. Свідок [PERSON] дав суду показання, що він був присутній при домовленості між сторонами щодо продажу спірного житлового будинку, та при передачі позивачем відповідачу коштів в сумі 9 500 грн. 00 коп. за продаж вказаного будинку. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ч. 2, ст 220 ЦК України). Водночас, п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. На момент виникнення між сторонами відносин щодо купівлі-продажу спірного житлового будинку (15.10.2012р.) державна реєстрація правочинів здійснювалась згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 671 від 26.05.2004р. "Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів", яка втратила чинність 01.01.2013р. Пункт 5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів передбачав державну реєстрацію договорів купівлі-продажу житлових будинків. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов'язків для сторін. У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон), обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі, право власності на нерухоме майно. Частиною 1 ст. 5 Закону визначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, в тому числі житлові будинки. Згідно ст. 19 Закону, державна реєстрація проводиться на підставі договорів, укладених в порядку, встановленому законом. Таким чином, на об'єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Крім того, розписка від 15.10.2012р., на яку посилається позивач як на належну форму договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, не відповідає загальним вимогам визначеним у ст.ст. 202-203, 655 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, розписка не містить істотних умов договору та, в порушення приписів ст. 202 ЦК України, не спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а свідчить тільки про факт передачі позивачем відповідачу коштів за проданий житловий будинок. Водночас, ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу у формі розписки та, як наслідок, визнання права власності на спірний житловий будинок є необґрунтованими, а відтак такими, що не підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed