Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №НЕLWSE00000070 від 06.10.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно умов. Відповідач порушив умови договору, у зв"язку з чим станом на 30.10.2014 року має заборгованість 83751,95 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість у розмірі 83751,95 грн. за кредитним договором №НЕLWSE00000070 від 06.10.2006 року, та судові витрати. У судове засідання представник позивача не з"явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення відповідача та вчивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 06.10.2006 року між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] був укладений кредитно - заставний договір №НЕLWSE00000070. Відповідно до заяви позичальника банк надав відповідачу кредит у розмірі 10000,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,00% на місяць на суму залишку заборгованості. Відповідно до п. 1.1 кредитно - заставного договору договір діє з 06.10.2006 року по 06.10.2009 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. У судовому засіданні представником позивача заявлено, що Відповідачем не виконуються умови кредитного договору, а саме: порушено зобов»язання по сплаті кредиту та відсотків за користування кредитом і станом на 30.10.2014 року борг відповідача становить 83751 гривня 95 копійок. Представник позивача у позові не ставить питання про поновлення строку позовної давності. Натомість згідно п. 31 постанови ВССУ № 5 від 30.03.2012 року враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.ст. 257, 258 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки, а позовна давність щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена строком в один рік. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові. Статтею 260 ЦК України передбачено, що обчислення позовної давності починається з моменту, коли кредитор дізнався, або повинен був дізнатись про порушення умов договору. Відсутності сплати кредиту та всіх платежів в зазначений строк, означає, що кредитор знає, або міг знати про порушення його права, у зв'язку з чим, починається дія трирічного строку права на звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Крім того, згідно умов договору позичальник зобов'язаний щомісячно сплачувати ПАТ КБ «Приватбанк» мінімальний обов"язковий платіж, який вказаний в "Пам'ятці клієнта", що є невід'ємною частиною договору, розрахований як відсоток від поточної заборгованості. Згідно наданого позивачем "Розрахунку заборгованості по договору" видно, що, починаючи з 01.12.2008 року жодної сплати на рахунок не надходило і це свідчить про те, що позивачу було відомо про порушення його права. У заяві позичальника зазначено, що строк дії договору закінчується 06.10.2009 року, а тому з цього часу починається дія трирічного строку позовної давності та права на звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином, в даній ситуації строк позовної давності сплинув 06.10.2012 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним відповідно до ст.ст. 256, 257, 258, 260 ЦК України у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі у зв"язку з закінченням строку позовної давності. На підставі ст.ст. 256, 257, 258, 260 ЦК України, п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року за № 5,

Outcome: dismissed