Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі відповідних свідоцтва про право на спадщину за законом (2/3 частки) та свідоцтва про придбання арештованого майна з прилюдних торгів (1/3 частки). У вказаній квартирі також зареєстроване місце проживання її сина, [PERSON] . Однак, останній з 2003 року фактично не проживає в даній квартирі, оскільки виїхав за кордон та проживає в Іспанії, в Україну приїхати не має можливості, оскільки не отримав необхідних документів, у зв`язку з чим добровільно знятися з реєстрації не може. Відповідач не бере участі у витратах по утриманню житла, особистих речей його в квартирі не має, що свідчить про те, що він втратив будь-який інтерес до вказаної квартири. Перешкод в користуванні вказаним житлом позивач йому не чинить. Факт такої реєстрації порушує право позивача на розпорядження та користування майном, позбавляє можливості оформлення субсидії. Тому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеною квартирою. Позивач в судове засідання не з`явилася, 07.05.2021 року подала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в її відсутності та не заперечує щодо заочного розгляду справи (а. с. 38). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином - за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26.08.2003 року державним нотаріусом Коломийської міської нотаріальної контори Мануляк-Терпелюк І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1252, позивачу на праві приватної спільної часткової власності належить 2/3 частки квартири [ADDRESS] . Вказане свідоцтво як підстава виникнення права власності вказане у Витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1358739 від 29.08.2003 року (а. с. 5, 6). Судом також встановлено, що відповідно до свідоцтва про придбання арештованого майна з прилюдних торгів, виданого 15.10.2003 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Маркеловою І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № Д-1410, позивачу належить на праві приватної спільної часткової власності 1/3 частка вищевказаної квартири. Зазначене свідоцтво як підстава виникнення права власності вказане у витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1888117 від 03.11.2003 року (а. с. 7, 8). Даними довідки про склад сім`ї № 000011259, виданої 25.03.2021 року ОСББ "Лисенка,30", стверджується, що місце проживання відповідача зареєстроване в зазначеній квартирі (а. с. 9). Актом обстеження матеріально-технічних умов від 30.03.2021 року підтверджено, що відповідач в даній квартирі не проживає з вересня 2003 року (а.с. 10). Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з вимогами ч.1 ст.6 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні " громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. На підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням, оскільки він більше року там не проживає. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 317, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та,

Outcome: approved