Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Департаменту охорони здоровя Вінницької міської ради в особі головного лікаря [PERSON] про визнання наявності двох підстав для набуття додаткової соціальної відпустки. Позов мотивовано тим, що з 01.01.2008 р. позивач працювала на посаді сестри медичної загальної практики сімейної медицини у відділенні №1 Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» ДОЗ Вінницької міської ради в порядку переведення з МКЛ №2. З 01.01.2014 року позивач переведена на посаду сестри медичної загальної практики сімейної медицини в амбулаторію №1, де працює по теперішній час. Позивач має сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO], батьком яких є [PERSON]. Дітей виховує сама, з батьком дітей розлучена в березні 2005 року. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» вона, як одинока матір та жінка, що працює і має двох дітей віком до 15 років, має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 17 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. 04.12.2015 року позивач звернулася до відповідача з заявою про надання їй з 14.12.2015 року додаткової оплачуваної соціальної відпустки як одинокій матері та жінці, що працює і має двох дітей віком до 15 років, однак по даній заяві відповідачем не було прийнято жодного рішення. 14.12.2015 року позивач звернулася до відповідача з повторною заявою про надання їй з 15.12.2015 року додаткової оплачуваної соціальної відпустки за 2014 р. та 2015 р. Але відповідачем листом від 17.12.2015 року позивачу було відмовлено у наданні відпустки. Позивач вважає, що ненаданням додаткової оплачуваної відпустки з двох підстав тривалістю 17 календарних днів порушені її права, а тому просила суд визнати наявність у неї двох підстав для набуття додаткової соціальної відпустки за підставами «одинока мати» та «жінка, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років» станом на дату подачі заяви про надання залишків цієї відпустки. Також просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на сплату судового збору. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали із зазначених у позові підстав та суду пояснили, що протягом грудня 2015 року позивач неодноразово зверталася до керівництва закладу із заявою про надання залишків відпустки як одинокій матері та жінці, що працює і має двох дітей віком до 15 років. Однак, на її перше звернення керівництво не реагувало та не надавало ні відпустки, ні відповіді на звернення. Позивач була змушена повторно звернутися із заявою 14.12.2015 р. Відповідь відповідачем було надано 17.12.2015 року, з якої вбачається, що позивачу відмовлено у наданні відпустки у звязку з відсутністю у відділі кадрів документів, які підтверджують факт виховання і утримання дітей без участі батька. Вважають, що дана відмова є неправомірною, оскільки позивачем до заяви про надання відпустки як одинокій матері від 04.12.2015 року надавалися відповідні документи, а саме: довідка з місця проживання, з якої вбачається, що позивач проживає з дочкою та сином, довідка навчального закладу, про те, що батько не бере участі у вихованні дочки, довідка суду, про те, що позивач не зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів, довідка з навчального закладу сина. Однак протягом 2014 2015 років позивачу надавалися додаткові відпустки лише за однією із підстав як жінці, що працює і має двох дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів. Вважають, що надані позивачем документи підтверджують те, що позивач є одинокою матірю та її законне право на додаткову соціальну відпустку тривалістю 17 календарних днів. У звязку з відмовою у надані відпустки як одинокій матері та жінці, що працює і має двох дітей віком до 15 років та порушенням трудових прав позивач змушена звернутися в суд з даним позовом. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та суду пояснили, що позивач дійсно зверталася в грудні 2015 року із заявами про надання їй додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері та як жінці, яка працює і має двох дітей за 2014 р. та 2015 р. Позивачем надавалися довідки, однак дані довідки не підтверджують те, що позивач є одинокою матірю. Позивачу надавалась додаткова соціальна відпустка, як жінці, яка працює і має двох дітей за 2014 р. та 2015 р. тривалістю 10 календарних днів. В наданні відпустки як одинокій матері позивачу було відмовлено, оскільки нею не був доведений факт, що вона є одинокою матірю та виховує дітей без батька. Вважають, що роботодавець обґрунтовано відмовив позивачу у наданні додаткової відпустки, як одинокій матері, оскільки статус одинокої матері позивачем не доведено. Просять в позові відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Згідно частино 1 статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки", регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Відповідно до положень статті 19 Закону України «Про відпустки» та статті 182-1 КЗпП України жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів. Перелік осіб, які мають право на додаткову соціальну відпустку доповнено категорією «одинока мати» з 18 листопада 2004 року. Відповідно до пункту 5 частини 13 статті 10 Закону України «Про відпустки» щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків. За змістом статті 1 Закону України "Про охорону дитинства", статті 2 Закону України "Про державну допомогу сімям з дітьми", статті 6 Сімейного Кодексу України дитина це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосованого до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо виховання та розвитку дитини. За змістом частин 2-5 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень статті 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.01.2008 р. згідно наказу №01-к від 01.01.2008 р. працювала на посаді сестри медичної загальної практики сімейної медицини у відділенні №1 Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» ДОЗ Вінницької міської ради в порядку переведення з МКЛ №2. З 01.01.2014 року позивач переведена на посаду сестри медичної загальної практики сімейної медицини в амбулаторію №1 згідно наказу №181-к від 31.12.2013 року, де працює по теперішній час. Дана обставина підтверджується довідкою Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» ДОЗ Вінницької міської ради від 22.12.2015 р. №881. (а.с.15). В судовому засіданні також встановлено, що позивач має сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO], батьком яких є [PERSON]. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про народження сина серії І-АМ №109672 виданим 10.07.2000 р. та свідоцтвом про народження дочки серії І-АМ №176880 виданим 11.10.2002 р. (а.с. 9-10). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 15.03.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №302 від 15.03.2005 року (а.с. 11). 04.12.2015 року позивач звернулася до відповідача з заявою про надання їй з 14.12.2015 року додаткової оплачуваної соціальної відпустки як матері, що виховує двох дітей сама. (а.с. 7). 14.12.2015 року позивач звернулася до відповідача з повторною заявою про надання їй з 15.12.2015 року додаткової оплачуваної соціальної відпустки за 2014 р. та 2015 р., як одинокій матері, що виховує двох неповнолітніх дітей. (а.с. 8). В даних заявах відсутні посилання на долучені до них документи, що підтверджують право позивача на таку відпустку. Однак, в судовому засіданні з пояснень сторін було встановлено, що позивачем при поданні заяви про надання відпустки від 14.12.2015 року було надано роботодавцю довідку Приватного підприємства «Бокуд» з місця проживання про склад сімї та реєстрацію від 15.09.2015 р. №1551, довідку Вінницького міського суду Вінницької області від 27.11.2015 р. №92152, довідку Закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №27 Вінницької міської ради» від 09.09.2015 р. №457, довідку Вінницького коледжу Національного університету харчових технологій від 02.12.2015 р. №1060. (а.с. 12-15). Як вбачається з пояснень представників відповідача, дані довідки зберігалися у відділі кадрів. Оригінали даних довідок на вимогу суду були наданні представником відповідача та оглянуті в судовому засіданні. Листом №869 від 17.12.2015 року відповідач повідомив позивача, що у відділі кадрів відсутні документи, які підтверджують факт виховання і утримання нею дітей без участі батька. Для підтвердження права на надання соціальної відпустки як одинокій матері радили надати до відділу кадрів документи, які б підтверджували її статус, видані уповноваженими державою органами робити висновки щодо участі батька у вихованні дітей. Зазначили, що такими органами є суд та органи опіки і піклування. (а.с. 16). Як вбачається з матеріалів справи та сторонами не заперечується, позивачем для підтвердження права на зазначену відпустку були надані копії свідоцтв про народження дітей, копія свідоцтва про розірвання шлюбу, для підтвердження того, що жінка є розлученою, довідку Приватного підприємства «Бокуд» з місця проживання про склад сімї та реєстрацію від 15.09.2015 р. №1551, довідку Вінницького міського суду Вінницької області від 27.11.2015 р. №92152, довідку Закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №27 Вінницької міської ради» від 09.09.2015 р. №457, довідку Вінницького коледжу Національного університету харчових технологій від 02.12.2015 р. №1060. З довідки Приватного підприємства «Бокуд» з місця проживання про склад сімї та реєстрацію від 15.09.2015 р. №1551, встановлено, що син позивача [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO] зареєстровані та проживають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). З довідки Вінницького міського суду Вінницької області від 27.11.2015 р. №92152 вбачається, що позивач в період з 16.10.2012 р. по теперішній час до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON] не зверталася. (а.с. 13). З довідки Закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №27 Вінницької міської ради» від 09.09.2015 р. №457 вбачається, що [PERSON] є ученицею 7-Б класу. Систематичний контроль за станом виховання та навчання дитини здійснює мати [PERSON]. Батько [PERSON] не бере участі у вихованні та навчанні дочки. (а.с. 14). Як вбачається з довідки Вінницького коледжу Національного університету харчових технологій від 02.12.2015 р. №1060 син позивача [PERSON] є студентом першого курсу денного відділення контрактної форми навчання, стипендію не отримує. (а.с. 46 ). Згідно пояснень позивача батько дітей [PERSON] з 2005 р. проживає окремо, участі у вихованні дітей не приймає з 2005 року. Відомості про місце проживання батька дітей в матеріалах справи відсутні. Встановлено і не заперечується сторонами у справі, що за період роботи позивачу на підставі поданих нею заяв надавались додаткові відпустки, а саме в період 2010 2015 років позивачу надавалися додаткові відпустки як жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, що підтверджується наданим представниками відповідача [PERSON] проведення виплат заробітної плати в період відпустки та Інформацією відділу кадрів відповідача. Зокрема, з даного [PERSON] встановлено, що позивачу така відпустка була надана тривалістю 10 календарних днів з 22.12.2014 р. по 31.12.2014 р. та тривалістю 10 календарних днів з 26.05.2015 р. по 05.06.2015 р. (а.с. 47-48). Слід зазначити, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити жінці, котра виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Як вбачається з положень пункту 5 частини 13 статті 10 Закону України «Про відпустки» законодавець визначає одиноку матір як таку, що виховує дитину без батька. При цьому факт утримання (аліменти) для надання відпустки значення не має. Тобто, участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матір статусу одинокої. Визначення поняття "одинока матір" також наведено в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 та в статті 18-1 Закону України "Про державну допомогу сімям з дітьми". Виходячи з наведеного, до категорії одинокої матері відносяться: жінка, яка не перебуває у шлюбі й у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (у тому числі розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена). Відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 389/2011 Міністерство відповідно до покладених на нього завдань інформує у межах своїх повноважень та надає роз'яснення щодо здійснення державної політики у сферах зайнятості населення і трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім'ї та дітей, попередження насильства в сім'ї, оздоровлення та відпочинку дітей, відповідального батьківства та материнства. Як вбачається із змісту листа Міністерства соціальної політики України від 30.05.2014 року № 193/13/123-14 для підтвердження права на соціальну відпустку роботодавцю має бути пред'явлений будь-який офіційно складений оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Зокрема, одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи (садочку) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо. Оскільки соціальна додаткова відпустка, передбачена статтею 19 Закону України «Про відпустки», надається один раз протягом календарного року і за цей час може змінитися статус одинокої матері, роботодавець має право вимагати поновлення зазначених документів один раз на рік. Отже, для встановлення права позивача на додаткову відпустку вона мала довести, що вона розлучена і виховує дітей без батька, що батько не проживає разом з дітьми та не приймає участі у вихованні дітей, що вона не вийшла заміж та її діти новим чоловіком не всиновлені. Тобто, розлучена жінка, яка дійсно виховує сама дитину (без батька), для отримання додаткової соціальної відпустки має надати копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про розірвання шлюбу та документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі у вихованні дитини. Враховуючи зазначене та надані позивачем вищеперелічені документи, суд дійшов висновку про доведеність позивачем її статусу одинокої матері, а саме тієї обставини, що вона виховує дітей без участі батька, що батько з часу розлучення і, зокрема, протягом 2014-2015 років, не приймає участі у вихованні дітей. Суд вважає, що відповідачу були надані достатні документи, що підтверджують її статус одинокої матері за період з 2014-2015 року. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Разом з тим, згідно положень частини 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За змістом частини 1 та 2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими статті 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. 57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Пленум Верховного суду України у пункті 3 постанови від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив судам, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак за загальним правилом не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, винятком є випадки лише прямо передбачені законом. У даній справі позивач [PERSON] самостійно розпорядилася своїми процесуальними правами, звернувшись до суду з даним позовом та наполягала саме на позовних вимогах визначених нею у позовній заяві. Однак, при розгляді даної справи, суд дійшов висновку про те, що такого способу захисту права, як визнання наявності у позивача двох підстав для набуття додаткової соціальної відпустки за підставами «одинока мати» та «жінка, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років» чинним законодавством України не передбачено, а тому відновлення прав позивача в такий спосіб, як просить позивач не передбачено законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує, що в задовленні позову позивачу відмовлено, а отже підстав для відшкодування судових витрат немає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed