Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON], 1990 року народження та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право на користування житлом за адресою [ADDRESS]. Вказав, що він згідно рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.10.2010 р. по справі №2-2640, є власником житлового будинку [ADDRESS]. В даному будинку є зареєстровані відповідачка та їх спільний син [PERSON] Однак, відповідачка з січня 2014 року в спірному будинку не проживає, участі у його утриманні не приймає, не сплачує комунальні платежі, тому він вважає, що відповідачка втратила право на користування даним будинком. Просить винести рішення, яким визнати відповідачку та їх спільного сина такими, що втратили право на житло. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Підтвердила, що вона дійсно не проживає спільно з своїм бувшим чоловіком, позивачем по справі, більше року в спірному будинку разом з сином. На даний час , весь цей термін вона живе в будинку своєї матері. Однак, оскільки після смерті бабусі, якій належав спірний будинок, її мама не може приватизувати його належним чином, відповідно зареєструватись в цьому будинку вона також не може. Просить в позовних вимогах відмовити, оскільки допомогу на сина вона отримує саме за адресою теперішньої реєстрації. Третя особа - представник Служби у справах дітей, позовні вимоги в частині зняття з реєстрації малолітньої дитини заперечила, оскільки мати дитини не зможе отримувати належним чином допомогу. Прокурор позовні вимоги в частині зняття з реєстрації малолітньої дитини заперечила. Заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи- служби у справах дітей та думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач, згідно рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.10.2010 р. по справі №2-2640, є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.7). В даному будинку також зареєстрована бувша дружина позивача, відповідачка по справі [PERSON] та її син [PERSON], 2011 р., що підтверджується довідкою про склад сім'ї виданою Великокам`янською сільською радою (а.с.5). На початку січня 2014 року відповідачка добровільно забрала всі належні їй речі і з того часу за адресою [ADDRESS] з сином не проживають, про що складено акт від 03.11.2014 року (а.с.6). Не проживаючи в даному будинку, але будучи зареєстрованою в ньому, відповідачка створює незручності в користуванні будинком для позивача. Так, відповідачка [PERSON] не надає допомоги на оплату комунальних послуг, не приймає участі в поточних ремонтах будинку, а через її реєстрацію у позивача відсутні підстави для отримання субсидії. Відповідачка в судовому засіданні підтвердила факт не проживання разом з малолітньою дитиною в спірному будинку більше року. У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить.Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Щодо визначення місця проживання дитини, то суд виходить з тих міркувань, що у відповідності до принципу 6 Декларації прав дитини , прийнятою 20 листопада 1959 року Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН, малолітню дитину не слід розлучати з своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини. Як вбачається з матеріалів справи дитина після розлучення залишена проживати з відповідачкою. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, але у будь-якому разі здійснення батьками своїх прав не може суперечити інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України), яка через вік та об'єм дієздатності не може у повному обсязі самостійно здійснювати свої права, зокрема, щодо обрання місця та умов проживання. Ці права, відповідно до ч.2 ст.14 СК України, здійснюють батьки, опікун чи особи за допомогою батьків чи піклувальника. Статтею 8 ЗУ "Про охорону дитинства" встановлено, що дитина має право на рівень життя, достатній для її розвитку, та батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Тобто є певні протиріччя, закладені законодавцем в ст.29 ЦК України та ст.247 СК України щодо встановлення місця реєстрації та проживання дитини. Таким чином, саме на батьків або на осіб, які є опікунами(піклувальниками) дитини, чинним законодавством покладено обов'язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім цього, згідно рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 квітня 2015 року за матір`ю відповідачки визнано право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS], в якому і проживає відповідачка разом з дитиною більше року без реєстрації. Тобто на даний час жодних перешкод в знятті з реєстрації з спірного будинку позивача і реєстрації по місцю проживання не має. Згідно ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини За таких обставин, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та необхідність задоволення позову, оскільки відповідачка, згідно матеріалів справи, з січня 2014 року в будинку відповідача не проживає, не приймає участі у витратах по його утриманню, не сплачує комунальні та інші платежі, не допомагає в поточних ремонтах. У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідачка не пов'язана спільним побутом з позивачем, не веде з ним спільного сімейного бюджету, взаємних прав та обов'язків, відповідно не є членом сім`ї власника. Наведене підтверджується копією технічного паспорта, копією рішення Коломийського міськрайонного суду від 27.10.2010 р., копією акту, копією витягу про державну реєстрацію прав, довідкою Великокам`янською сільської ради та копією паспорта. На підставі ст.41 Конституції України, ст.ст.317,319,321,322,386,391,405 Цивільного кодексу України ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах Андрій Рудемко проти України» від 21.12.2010 року та «East\Alliance Limited" проти України» від 23.01.2014 року, ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства", ст.ст.3,14,155,160,167 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved