Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

У вересні 2014 року позивач, ПАТ "Універсалбанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Дарницький районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.09.2008 року між ПАТ "Універсал Банк" та [PERSON] укладено наступні кредитні договори: кредитний договір № 007-2902/840-0233, відповідно до умов якого банк надав кредит [PERSON] в сумі 56 046,20 доларів США на придбання майна, строком до 10.09.2027 року зі сплатою 13,45% річних; кредитний договір № 001-2902/840-0235, відповідно до умов якого банк надав кредит [PERSON] в сумі 59 254,27 доларів США на придбання майна, строком до 10.09.2010 року зі сплатою 13,45% річних; кредитний договір № 001-2902/840-0236, відповідно до умов якого банк надав кредит [PERSON] в сумі 134 699,53 доларів США на придбання майна, строком до 10.09.2020 року зі сплатою 13, 45% річних. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитними договорами між ПАТ "Універсал Банк" та [PERSON] був укладений Іпотечний договір від 28 вересня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. За умовами вказаного договору іпотеки в іпотеку позивачу передано нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], що належить позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого ГУ житло забезпечення від 07.02.2005 року . Зазначив, що банк повністю виконав умови договору та здійснив виплату кредитних коштів. Проте, [PERSON] було порушено умови кредитного договору та не виконано взяті на себе зобов'язання, в результаті чого позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 серпня 2013 року задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Універсалбанк" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 3 096 932, 00 грн. У зв'язку тим, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 серпня 2013 року боржником не виконано, що не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку майно, позивач був змушений звернутися до суду та просив суд просить в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами № 007-2902/840-0233, № 001-2902/840-0235 та № 001-2902/840-0236 звернути стягнення на користь ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], 14 шляхом проведення прилюдних торгів, виселити відповідачів та стягнути з відповідачів судовий збір. У судовому засіданні представник позивача пояснив суду, що кредит не погашається, тому банком було прийняте рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та, підтримавши позовні вимоги просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідачів, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях. Вказав, що оскільки вказана квартира була придбана за 2 роки до укладення кредитних договорів, то вимога про виселення відповідачів задоволенню не підлягає. Також, боржник та його дружина неодноразово звертались до позивача з метою домовленості про реструктуризацію заборгованості, але ПАТ «Універсал Банк» відмовився надавати їм будь-які відповіді на такі звернення. Крім того, позивачем було змінено відсоткову ставку, про що не було повідомлено [PERSON], яка є власником нерухомого майна, що стало наслідком її звернення до суду з позовом про визнання договору іпотеки від 28.09.2007 року недійсним. В судовому засіданні, призначеному на 22.01.2015 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] звертався до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі № 753/17345/14, у зв'язку з тим, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває заява про перегляд заочного рішення за позовом ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2015 року в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі № 753/17345/14 - відмовлено. Представник третьої особи, Дарницького районного відділу державної міграційної служби України в м. Києві в судове засідання не з'явився, надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи, Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання з'явився, щодо вирішення спору поклався на розсуд суду. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. 28.09.2008 року між ПАТ "Універсал Банк" та [PERSON] укладено Кредитний договір № 007-2902/840-0233 (на споживчі потреби), відповідно до умов якого банк зобов'язався надати кредит [PERSON] в сумі 56 046,20 доларів США на придбання майна, строком до 10.09.2027 року зі сплатою 13,45% річних відповідно до графіку платежів (а.с.7-17). 28.09.2008 року між ПАТ "Універсал Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір № 001-2902/840-0235 (на споживчі потреби), відповідно до умов якого банк зобов'язався надати кредит [PERSON] в сумі 59 254,27 доларів США на придбання майна, строком до 10.09.2010 року зі сплатою 13,45% річних відповідно до графіку платежів (а.с.18-28). 28.09.2008 року між ПАТ "Універсал Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір № 001-2902/840-0236 (на споживчі потреби), відповідно до умов якого банк зобов'язався надати кредит [PERSON] в сумі 134 699,53 доларів США на придбання майна, строком до 10.09.2020 року зі сплатою 13, 45% річних відповідно до графіку платежів (а.с.29-39). Судом встановлено, що банк повністю виконав умови зазначених договорів та здійснив виплату кредитних коштів. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 серпня 2013 року задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Універсалбанк" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 3 096 932, 00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що на день розгляду справи в суді рішення суду про стягнення боргу не виконано. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за договорами кредиту відповідачем [PERSON], а саме непогашення кредитів згідно графіка, передбаченого зазначеними договорами та несплата відсотків за користування кредитними коштами призвело до виникнення заборгованості. Судом встановлено, що в забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитними договорами № 007-2902/840-0233 від 28.09.2008 року, № 001-2902/840-0235 від 28.09.2008 року та № 001-2902/840-0236 від 28.09.2008 року між ВАТ Універсал Банк" та [PERSON] був укладений Договір іпотеки від 28.09.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. (а.с.40-43). За умовами вказаного Договору іпотеки в іпотеку позивачу передано нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру, загальною площею 94, 80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Іпотечне майно належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 07.02.2005 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (а.с.44). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВССУ № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 592 ЦК України заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, у разі: передання застоводавцем предмета застави іншій особі без згоди заставодержателя, якщо одержання такої згоди було необхідним; порушення заставодавцем правил про зміну предмета застави; витрати предмета застави за обставин, за які заставодержатель не відповідає, якщо заставодавець не замінив або не відновив предмет застави. Заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, звернути стягнення на предмет застави: у разі порушення заставодавцем правил про наступну заставу; у разі порушення заставодавцем правил розпорядження предметом застави; в інших випадках, встановлених договором. Згідно зі статтею 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержателя вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.2.1.1, п.2.1.2. Договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Боржником зобов'язань за будь-яким з вищевказаних Основного договору, що обумовлюють основне зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами; у разі порушення Іпотекодавцем обов'язків, встановленимх цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за будь-яким з вищевказаних Основного договору, що обумовлюють основне зобов'язання, а у разі невиконання Іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с.41). Пунктом 4 ч. 2 ст. 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону. Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки -шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Початкова ціна для продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд в своєму рішенні може визначити початкову ціну. З урахуванням цих вимог, початкова ціна предмета іпотеки підлягає встановленню на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на момент такого продажу. Крім того, слід зазначити, статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно; забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника за основним зобов'язанням, яке виникає за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Отже, правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. На відносини з права застави не поширюються норми статті 559 ЦК України щодо припинення поруки, оскільки іпотека за правовою природою є заставою, та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572-593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом. Статтею 575 ЦК України іпотека прямо визначена окремим видом застави. Підстави припинення права застави визначені статтею 593 ЦК України, а щодо іпотеки, як її окремого виду, також і статтею 17 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до ст.17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Отже, серед них не наведено посилань на зміну зобов'язання, що призводило б до збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця. Оскільки підстави припинення іпотеки, як окремого виду забезпечення виконання зобов'язання, безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання незалежно від ступеня їх подібності в суті відносин чи найменування сторін. Таким чином, посилання представника відповідачів на недійсність Договору іпотеки внаслідок неповідомлення [PERSON] про зміну відсоткової ставки за кредитними договорами не може бути прийнято судом до уваги. Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідачів на відсутність згоди ПАТ «Універсал Банк» на укладення з боржником договорів про реструктуризацію кредитної заборгованості, оскільки укладення таких договорів є правом банку, а не його обов'язком. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність в рахунок погашення заборгованості [PERSON] звернення стягнення на предмет іпотеки: нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON] шляхом продажу цього житлового приміщення на прилюдних торгах за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження". Що стосується вимоги позивача про виселення відповідачів зі спірного житла, то дана вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, іпотечне майно належить [PERSON] на праві приватної власності. Як вбачається із копії довідки Ф-3, виданої ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» 04.04.2014 року за № 509 у квартирі [ADDRESS] проживають дев'ять чоловік, в тому числі: [PERSON] (власник), [PERSON] (чоловік), [PERSON] (донька), [PERSON] (син), [PERSON] (фізична особа), [PERSON] (фізична особа), [PERSON] (фізична особа), [PERSON] (фізична особа), [PERSON] (фізична особа). Встановлено, що 29.04.2014 року Публічне акціонерне товариство "Універсалбанк" звернулося до відповідачів з вимогою про добровільне звільнення житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS], однак, вказана вимога була залишена відповідачами без уваги, заборгованість за кредитним договором погашена не була. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у ч.1 якої встановлені підстави виселення. Частина третя ст. 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частиною 2 ст. 109 ЖК Української РСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року №6-39цс15, яка підлягає обов'язковому застосуванню в рамках ч.1 ст. 360 -7 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана відповідачем [PERSON] не за кошти, які були отримані в кредит від позивача, оскільки право власності на спірне житло вона набула за 2 роки до укладення її чоловіком згаданих Кредитних договорів та укладення Договору іпотеки. Дана обставина визнається сторонами. Інші наявні в матеріалах справи докази, висновків суду не спростовують, а пояснення представника відповідачів не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому судом до уваги не беруться. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial