Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що 07 грудня 2014 року о 02 годині по вул. Голосіївській в м. Києві мала місце дорожньо-транспортна пригода. Так, [PERSON] , керуючи автомобілем «Toyota», державний номерний знак [NUMBER] , не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем «Porsche», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що призвело до пошкодження належного позивачу автомобіля. Автомобіль «Porsche», державний номерний знак [NUMBER] , отримав такі механічні ушкодження: задній бампер, глушник, катафот заднього бампера, кришка багажника. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року [PERSON] було визнано винним в порушенні вимоги п. 13.1 Правил дорожнього руху України. 13 грудня 2014 року офіційним дилером «Porsche» - TOB «Віннер ПЦКА» було здійснено дослідження на предмет отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди механічних пошкоджень, належного йому автомобіля та складено відповідний рахунок на суму 42 039 грн. 78 коп. щодо заміни 19 позицій запасних частин. Вказаний рахунок було надано ПАТ "CK "Скайд", в якій застрахував цивільно-правову відповідальність [PERSON] для ознайомлення та надання необхідних грошових коштів на ремонт автомобіля. За час узгодження рахунку страховою компанією та дослідження обґрунтованості його складових, ціни на запчастини зросли, через що позивач був змушений отримати новий рахунок у офіційного дилера на суму 58 247 грн. 88 коп., який в подальшому був направлений страховій компанії ПАТ «CK «Скайд», яке виплатило йому страхове відшкодування за страховим випадком, що стався 07 грудня 2014 року, в сумі 11 134 грн. 47 коп. Вважає, що із загальної суми наданого рахунку на суму 58 247 грн. 88 коп. страхова компанія винуватця дорожньо-транспортної пригоди відшкодувала йому лише 11 134 грн. 47 коп., натомість він вимушений був за власні кошти сплатити суму ремонту автомобіля в розмірі 58 247 грн. 88 коп. Так, 15 грудня 2015 року на поточний рахунок TOB «Віннер ПЦКА» він перерахував 47 113 грн. 40 коп., тобто різницю між визначеним збитком 58 247 грн. 88 коп. та частково сплаченою страховиком ПАТ "CK "Скайд" сумою страхового відшкодуванням - 11 134 грн. 47 коп. (58 247 грн. 88 коп. - 11 134 грн. 47 коп. = 47 113 грн. 40 коп.). Й, визначаючись із підставами для стягнення шкоди, зазначає, що він вже зверетався до ПАТ «CK «Скайд» із вимогою про виплату страхового відшкодування, яка частково погасила суму страхового відшкодування у розмірі 11 134 грн. 47 коп., однак його фактичні витрати були більшими від оплаченої страховиком суми, тому він звертався до страховика та відповідача із позовом, у якому просив стягнути на ремон автомобіля 36 903 грн. 00 коп. зі страхововика та 11 134 грн. 47 коп., як суму матеріального збитку, що перевищує ліміт відповідальності страховика - з [PERSON] . Рішенням апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року його позов задоволено частково та з ПАТ «CK «Скайд» стягнуто 36 903 грн. 00 коп., в решті вимоги - щодо стягнення з [PERSON] 11 134 грн. 47 коп. відмовлено, яка мотивована тим, що стягнута з ПАТ «CK «Скайд» покриває всі витрати. Вважає, що правовою підставою рішення суду була договірна відповідальність за довоговором стархування. Таке рішення ним звернуто до виконання, проте не виконано. Водночас, наразі позивач звертається до суду із цим позовом на підставі наявності у відповідача деліктної відповідальності, оскілки ПАТ «CK «Скайд» не виконав зобов`язання по страховому відшкодуванню вказаного рішення суду, тому визначену судовим рішенням суму має відшкодувати винуватець дорожньо-транспортної пригоди - [PERSON] . В судове засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 22 червня 2020 року (а.с. 184), позовні вимоги підтримав з тих же підстав й просив їх задовольнити: стягнути з відповідача, як винуватця дорожньо-транспортої пригоди 36 903 грн. 00 коп. - завданих збитків, як таких, що не відшкодовані ПАТ «CK «Скайд» відповідно до рішення апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року. Відповідач/його представник в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду). Водночас відповідач звернувся до суду із заявою від 04 березня 2021 року про розгляд справи за його/представника відсутності, підтримуючи доводи, викладені у відзиві на позов. Відповідачем наданий відзив на позов від 26 листопада 2019 року (а.с. 123 - 124). Доводи якого зводяться до того, що у поданій позовній заяві позивач просить стягути з відповідача таку ж суму, яка згідно рішення Селидівського міського суду Донецької області стягнута з його страховика - ПАТ «CK «Скайд» - 36 903 грн. 00 коп. Вважаючи, що [PERSON] має намір стягнути одну й ту ж суму, за одним й тим же предметом спору з двох різних осіб - з його страховика - ПАТ «CK «Скайд» та нього - як винуватця ДТП, що не передбачено законом, й суперечить інституту страхування, оскільки його цивільно-правова відповідальність була застрахованою, й суд своїм рішенням стягнув з його страховика - ПАТ «CK «Скайд» суму страхового відшкодування - 36 903 грн. 00 коп., а у вимозі до нього - як винуватця ДТП - відмовив. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності відповідача на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, та за погодженням сторін й згідно поданої заяви відповідача про розгляд справи за його відсутності. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Розгляд справи відбувся порядку загального позовного провадження. Вислухавши пояснення представника позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вивчивши відзив на позов, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 07 грудня 2014 року о 02 годині по вул. Голосіївській в м. Києві мала місце дорожньо-транспортна пригода. Так, [PERSON] , керуючи автомобілем «Toyota», державний номерний знак [NUMBER] , не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем «Porsche», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що призвело до пошкодження належного позивачу автомобіля (а.с. 6 - 7, 8 - 10). Автомобіль «Porsche», державний номерний знак [NUMBER] , отримав такі механічні ушкодження: задній бампер, глушник, катафот заднього бампера, кришка багажника. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року, частково зміненою постановою апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року щодо виду стягнення з [PERSON] , його було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення, у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 7 грудня 2014 року, з підстав порушення ним вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України (а.с. 6 - 7, 8 - 10). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 12 квітня 2014 року [PERSON] застрахував свою відповідальність перед третіми особами за шкоду завдану внаслідок експлуатації автомобіля «Toyota», державний номерний знак [NUMBER] , у публічному акціонерному товаристві «СК «Скайд» на підставі Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0483857, тобто на час ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахованою. Відповідно до ст. 8 Закону № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно із пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року із подальшими змінами, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Довідкою Управління Державтоінспекції ГУМВС України в м. Києві (без дати) встановлено, що 07 грудня 2014 року, автомобіль «Porsche», державний номерний знак [NUMBER] , що належить позивачу, отримав такі механічні ушкодження: задній бампер, глушник, катафот заднього бампера, кришка багажника. 13 грудня 2014 року за замовленням позивача офіційним дилером «Porsche» - TOB «Віннер ПЦКА» було здійснено дослідження на предмет отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди механічних пошкоджень, належного позивачу автомобіля та складено відповідний рахунок на суму 42 039 грн. 78 коп. щодо заміни 19 позицій запасних частин. Вказаний рахунок позивачем було надано ПАТ "CK "Скайд", в якій застрахував цивільно-правову відповідальність [PERSON] для відшкодування грошових коштів на ремонт автомобіля. За час узгодження рахунку страховою компанією та дослідження обґрунтованості його складових, ціни на запчастини зросли, через що позивач був змушений отримати новий рахунок у офіційного дилера на суму 58 247 грн. 88 коп., який в подальшому був направлений страховій компанії ПАТ «CK «Скайд», яке виплатило позивачу страхове відшкодування за страховим випадком, що стався 07 грудня 2014 року, в сумі 11 134 грн. 47 коп. Позивач вважає, що із загальної суми наданого рахунку на суму 58 247 грн. 88 коп. страхова компанія винуватця дорожньо-транспортної пригоди відшкодувала йому лише 11 134 грн. 47 коп., натомість він вимушений був за власні кошти сплатити суму ремонту автомобіля в розмірі 58 247 грн. 88 коп. Так, 15 грудня 2015 року на поточний рахунок TOB «Віннер ПЦКА» позивач перерахував 47 113 грн. 40 коп., тобто різницю між визначеним збитком 58 247 грн. 88 коп. та частково сплаченою страховиком ПАТ "CK "Скайд" сумою страхового відшкодуванням - 11 134 грн. 47 коп. (58 247 грн. 88 коп. - 11 134 грн. 47 коп. = 47 113 грн. 40 коп.). Зважаючи на визначену підставу для стягнення шкоди, позивач зазначає, що він вже звертався до ПАТ «CK «Скайд» із вимогою про виплату страхового відшкодування, яка частково погасила суму страхового відшкодування у розмірі 11 134 грн. 47 коп., однак його фактичні витрати були більшими від оплаченої страховиком суми, тому він звертався до страховика та відповідача із позовом, у якому просив стягнути 36 903 грн. 00 коп. на ремонт автомобіля зі страхововика та 11 134 грн. 47 коп., як суму матеріального збитку, що перевищує ліміт відповідальності зі страховика - з [PERSON] . Так, як вбачається із рішення апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року позивач просив стягнути 47 113 грн. 40 коп., виходячи із вартості ремонту автомобіля у розмірі 58 247 гривень 88 копійок. Страхова компанія сплатила позтвачу 11 134 гривні 47 копійок (58 247.88 - 11 134.47 = 47 113.40). Цим судом встановлено, що страховою компанією було відшкодовані фактичні витрати, які поніс позивач у зв`язку із пошкодженням автомобіля, відповідно скасував рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] на позивача матеріальної шкоди в сумі 11 134 грн. 47 коп. Відповідно, рішенням апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року позов [PERSON] задоволено частково та з ПАТ «CK «Скайд» на користь [PERSON] стягнуто 36 903 грн. 00 коп., в решті вимоги - щодо стягнення з [PERSON] 11 134 грн. 47 коп. відмовлено, яке мотивовано тим, що стягнута з ПАТ «CK «Скайд» сума покриває всі понесені [PERSON] витрати. Позивач вважає, що правовою підставою рішення суду була договірна відповідальність за договором страхування, й таке рішення позивачем звернуто до виконання, проте ПАТ «CK «Скайд» рішення суду не виконало, що надає йому право звернутися з вимогою до відповідача - як винуватця ДТП та страхувальника ПАТ «CK «Скайд» за наявності у такого відповідача деліктної відповідальності. Суд не погоджується із такою позицією позивача, зважаючи на таке. Так, рішенням апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року позов [PERSON] задоволено частково та з ПАТ «CK «Скайд» на користь [PERSON] стягнуто 36 903 грн. 00 коп., в решті вимоги - щодо стягнення з [PERSON] 11 134 грн. 47 коп. відмовлено, яка мотивована тим, що стягнута з ПАТ «CK «Скайд» сума покриває всі понесені [PERSON] витрати, й таке рішення засилене ухвалою Вищого спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року. Під час розгляду справи за позовом [PERSON] до ПАТ «Страхова компанія «Скайд», [PERSON] , [PERSON] про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, судом було встановлено, що завдана [PERSON] шкода становить 47 113 грн. 40 коп., що не перевищує страхової суми за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який був укладений з ПАТ «Страхова компанія «Скайд». Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц, покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. За таких правових підстав та встановлених правовідносин, зважаючи на зазначене рішення суду про стягнення з ПАТ «Страхова компанія «Скайд» на користь такого позивача страхового відшкодування в сумі 36 903 грн. 00 коп., з урахуванням правової позиції, виклденої у Постанові Великої Палати Верховного Суду про те, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), позов уцілому необгрунтований й задоволеню не підлягає. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до позову, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір, інші судові витрати понесені позивачем та пов`язані з розглядом справи, покласти на такого позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 1166, 1187 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: dismissed