Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] третя особа: Орган опіки та піклування Дарницького району м. Києва про звернення стягнення на предмет іпотеки, який в подальшому уточнили, посилаючись на те, що 27.04.2007 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № КIV0GK00830159, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 123620 доларів США зі сплатою 10,08% річних із кінцевим терміном повернення кредиту 26.04.2027 року. У забезпечення виконання умов договору 27.04.2007 року з [PERSON] був укладений договір іпотеки належної їй квартири [ADDRESS]. Взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконувала, внаслідок чого за останньою виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 236754 долари США, що за курсом НБУ станом на 07.07.2012 року становить 1 891 666,97 грн., з якої: заборгованість за кредитом 105479,89 доларів США, заборгованість за процентами 53902,92 доларів США, заборгованість по комісії 8323,77 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 57743,92 доларів США, штраф 31,29 доларів США, штраф 11272,53 доларів США. Посилаючись на викладені обставини, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселити відповідача та інших проживаючих осіб з указаної квартири зі зняттям їх з реєстраційного обліку. Відповідач [PERSON] звернулася з зустрічним позовом до позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною односторонньої зміни кредитного договору, посилаючись на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» без повідомлення і без згоди позичальника незаконно збільшив відсоткову ставку за кредитним договором з 16.10.2008 року до 13,2% річних. Про збільшення відсоткової ставки з 16.10.2008 року вона дізналася лише у серпні 2012 року, тобто з моменту звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому вважає, що умови кредитного договору в частині підвищення відсоткової ставки є недійсними та просить зобов'язати банк здійснити перерахунок заборгованості за відсотками з 16.10.2008 року. В судовому засіданні представник позивача за основним позовом/відповідач за зустрічним позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві з урахуванням її уточнень. Зустрічний позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Відповідач за основним позовом/позивач за зустрічним та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні та пояснили, що спосіб звернення стягнення, який просить застосувати позивач може бути застосований лише в процедурі позасудового задоволення вимог іпотекодержателя за договором про задоволення вимог. Зазначили, що позивач реалізував один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення до нотаріуса про вчинення виконавчого напису, а тому вважають, що позовні вимоги є безпідставними. Зустрічні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації як представник органу опіки та піклування в судове засідання не з'явилися, надали заяву про розгляд справи без участі їх представника та просили винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та цивільну справу № 2-1698/11, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 27 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № КIV0GK00830159, за умовами якого відповідачу надано кредит у сумі 123620 доларів США зі сплатою 10,08% річних із кінцевим терміном повернення кредиту 26.04.2027 року (а.с. 12-17). У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 27 квітня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачу на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с. 21-23). Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» надало [PERSON] кредит із визначенням сплати платежів у період з 8 до 15 числа кожного місяця на рахунок банку. У разі порушення вказаних строків оплати, зокрема, оплати заборгованості в повному розмірі, на 120 календарних днів позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення строків оплати на 120 календарних днів. Згідно розрахунку заборгованості внаслідок неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором за відповідачем станом на 07.07.2012 року утворилась заборгованість в розмірі 236754,44 доларів США, що за курсом НБУ на 07.06.2012 року становить 1891666,97 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 105479,89 доларів США, заборгованості за процентами 53902,92 доларів США, заборгованості по комісії 8323,77 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 57743,92 доларів США, штрафу 31,29 доларів США (фіксована частина), штрафу (процентна складова) - 11272,53 доларів США (а.с. 7-10). Як убачається з матеріалів справи, з 16 жовтня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» збільшив відсоткову ставку за кредитним договором № КIV0GK00830159 від 27.04.2007 року з 10,08% до 13,20% на рік. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2010 року з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № КIV0GK00830159 1 168 365,57 грн. Крім того, у зв'язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань щодо повернення кредитних коштів за договором, 30 липня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на належну позивачу квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 141 457 доларів 99 центів США, що еквівалентно 1 118 932 грн. 70 коп. У вересні 2010 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2013 року виконавчий напис від 30 липня 2010 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 129-138). Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом. Відповідно до п. 16.7.1 іпотечного договору іпотекодержатель - ПАТ КБ «ПриватБанк» має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання строків виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Та обставина, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, підтверджується, в тому числі, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2010 року та рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2013 року про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та поясненнями відповідача [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Так як відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, не повертає відсотки та тіло кредиту в строки та в порядку, визначеному кредитним договором , відповідно до п. 16.7.1 договору іпотеки позивач набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості. Таким чином, суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача, проведений станом на 07 липня 2012 року, так як відповідачем в належний спосіб не спростована вказана у розрахунку сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 891 666, 97 грн. Відповідно до процедури продажу, визначеної у ст. 38 Закону України «Про іпотеку», дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Позивач просив суд в позовних вимогах обрати спосіб реалізації заставного майна: шляхом надання позивачу права реалізувати предмет іпотеки, уклавши від імені відповідача договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру, з отриманням дублікату правовстановлюючих документів та з можливістю вчинення всіх передбачених нормативно-правовими актами дій необхідних для продажу. Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно зпріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону. Судом встановлено, що п. 27 іпотечного договору від 27.04.2007 року передбачено право банку продати предмет іпотеки будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи, що заявлені позовні вимоги не в повній мірі відповідають порядку реалізації предмета іпотеки, визначеного ст. 38 Закону «Про іпотеку», та враховуючи вимоги ст. 39 Закону України «Про Іпотеку», суд вважає, що вимоги позивача повинні бути задоволені частково, а спосіб реалізації предмета іпотеки має повністю відповідати вимогам ст. 38 Закону України «Про іпотеку» і щодо порядку реалізації і щодо визначення початкової ціни предмету іпотеки, яка має бути визначена на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині виселення відповідача [PERSON] з усіма проживаючими з нею особами з квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснююється на підставі рішення суду. Як передбачено ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Частини 2 і 3 зазначеної статті встановлюють певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем [PERSON] письмової вимоги про добровільне звільнення квартири, яка є предметом іпотеки (а.с. 24), оскільки зазначена вимога не підтверджується повідомленням про її вручення. При цьому пред'явлення позову не є пред'явленням вимоги відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки на момент звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду із позовом про виселення, його права повинні бути порушені відповідачем шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення з іпотечного житла. Так як звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в судовому порядку і позивачем на даний час не дотримана процедура попередження про добровільне виселення всіх осіб, ухвалення такого рішення не буде відповідати вимогам закону. За таких обставин, суд вважає, що у зв'язку з недотриманням вищезазначеної процедури відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною односторонньої зміни кредитного договору, суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Пунктом 2.3.1. кредитного договору була передбачена можливість збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в разі зміни кон'юктури ринку, облікової ставки НБУ, індексу інфляції (споживчих цін), загальновизнаних внутрішньодержавних та/або міжнародних грошових та/або фондових індексів тощо. При цьому, банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» без повідомлення і без згоди позичальника незаконно збільшив відсоткову ставку за кредитним договором з 16.10.2008 року до 13,2% річних. Про збільшення відсоткової ставки з 16.10.2008 року вона дізналася лише у серпні 2012 року, тобто з моменту звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з позов до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2010 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № КIV0GK00830159 1 168 365,57 грн. з урахуванням підвищеної відсоткової ставки. В судовому засіданні встановлено, що 09.12.2010 року [PERSON] зверталася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з заявою про перегляд заочного рішення від 20.10.2010 року, яка ухвалою суду від 26.01.2011 року залишена без задоволення (справа № 2-1698/11). Разом з тим, [PERSON], будучи обізнаною з 2010 року про наявність цього заочного рішення, право на його апеляційне оскарження у встановленому законом порядку не використала, що дає підстави вважати про її згоду з вказаним рішенням. Крім того, у вересні 2010 року [PERSON] зверталася до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса від 30.10.2010 року таким, що не підлягає виконанню, тобто в період, коли відсоткова ставка за кредитним договором вже була збільшена банком. Проте, до суду з позовом про визнання недійсною односторонньої зміни кредитного договору [PERSON] звернулася 31 жовтня 2012 року, тобто лише після звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом про звернення стягнення на належну їй квартиру, що є предметом іпотеки. Також встановлено, що після збільшення відсоткової ставки до 13,2% позивач за зустрічним позовом сплачувала кредитні кошти за новою ставкою, що дає підстави вважати, що вона прийняла пропозицію, фактично здійснивши дії і будь-яких дій, спрямованих на свою незгоду чи заперечення з приводу дій банка не здійснила та продовжувала користуватися послугами банку. Таким чином, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються матеріалами справами та поясненнями сторін по справі. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсною односторонньої зміни кредитного договору задоволенню не підлягають.

Outcome: partial