Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» 31 липня 2017 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що 14 травня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір, згідно умов якого відповідач отримала кредит в сумі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказував, що відповідач свої зобов'язання не виконав, станом на 30 червня 2017 року загальна заборгованість перед банком складає 12054,56 грн. В своїй позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості в розмірі 12054,56 грн. та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не з'явився, будучи повідомлений про час та місце розгляду справи, подавав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі. Відповідач в судовому засіданні не оспорювала факт виникнення кредитних правовідносин з позивачем, отримання кредитних коштів та порушення нею зобов'язань за договором, але вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності, тому просила суд з цих підстав в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 14 травня 2008 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір, згідно умов якого відповідач отримала кредит в сумі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання виконав належним чином, надав відповідачу кредитні кошти. Судом встановлено та не оспорювалося відповідачем, що [PERSON] свого обов'язку належним чином не виконала, своєчасно, в порядку, передбаченому договором, кредитні кошти не повертала. Зокрема, станом на 30 червня 2017 року загальна заборгованість відповідача перед банком, розрахована за умовами кредитного договору, складає 12054,56 грн., з яких: 1993,80 грн. заборгованість за кредитом, 6309,54 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2939,10 грн. заборгованість за пенею та комісією, 250 грн. і 562,12 грн. суми штрафів. Такий розмір заборгованості є обґрунтованим, здійснений відповідно до умов договору та підтверджений наданими до суду розрахунками. За таких обставин, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 12054,56 грн. Разом з тим, відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживача" кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 31 постанови від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). За умовами договору, укладеного між сторонами по справі 14 травня 2008 року, визначено строк дії картки та кредитної лінії. Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом лише 31 липня 2017 року, з пропуском трирічного строку позовної давності. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За таких обставин, враховуючи наявність клопотання відповідача, в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності. У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed