Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

ПАТ "Універсал Банк" в особі представника позивача Орел С.С. 02.01.2019 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.01.2008 року між ВАТ "Універсал Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 052-2008-009, відповідно до якого відповідач отримав в борг кошти в сумі 109 783,00 швейцарських франків, та зобов`язався їх повернути до 01.01.2028 року. Зі сплатою відсотків 10,45% річних. За користування кредитом понад встановлений договором строк встановлюється підвищена процентна ставка на рівні 31,35% річних. Цільове призначення кредиту споживчі потреби. Банк виконав свої зобов`язання надав кредитні кошти в розмірі 109783,00 швейцарських франків. Однак, відповідач не виконує свої обов`язки по вказаному договору, внаслідок чого утворилась заборгованість. Позивач звертався до відповідача з вимогою про дострокове погашення заборгованості, однак остання залишилась без задоволення, що і змусило позивача звернутися до суду за захистом порушеного права. В забезпечення виконання зобов`язань між сторонами 09.01.2008р. укладено Договір іпотеки, та передано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Посилаючись на викладене позивач просив суд в рахунок часткового погашення заборгованості в розмірі 121 422,47 швейцарських франків, з яких заборгованість по кредиту 63 720, 61 швейцарських франків, в тому числі прострочена заборгованість по кредиту 8 265,68 швейцарських франків,відсотки - 54 787,80 швейцарських франків, підвищені відсотки - 2 914,06 швейцарських франків, звернути стягнення на предмет іпотеки - кв. [ADDRESS] , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною визначеною незалежною експертизою від 12.12.2018 року та становить 1 211 900,00 грн. Ухвалою судді від 11.01.2019 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.59-60). Ухвалою суду від 05.11.2019 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по сут (а.с.120-121). В судовому засіданні, яке відбулось 07.07.2020 року, представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судове засідання 07.07.2020 року відповідачі та їх представники не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. Відзиву або заперечень на позов до суду не надходило. Від адвоката відповідача [PERSON] - [PERSON] , в черговий раз надійшла заява про відкладення розгляду справи, з посиланням на Постанову КМУ від 20.05.2020року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Стаття 233 ЦПК України передбачає наслідки неявки в судове засідання. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії». Суд не вбачає підстав для чергового відкладення розгляду справи враховуючи систематичність подання адвокатом відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду відповідних заяв, та систематичні апеляційні скарги на ухвалу про відкриття провадження у справі, що призводить до затягування розгляду справи. Та вважає за можливим розглянути справу за відсутності відповідачів та представника відповідача, їх неявку суд визнає без поважних причин та такою, що призводить до затягування розгляду справи, та порушує права позивача, на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Та враховуючи, що провадження по справі відкрито 11.01.2019 року, та ухвалою суду від 05.11.2019 року, закрито підготовче провадження, жодного разу відповідачі та представник відповідача в судове засідання не з`явились, процесуальним правом на подання відзиву на позов до суду не скористались, будь-яких доказів на заперечення вимог позивача не подали та ухваливши по справі рішення на підставі нааявних доказів у справі, зважаючи на терміни розгляду справи та зметою не допущення порушення прав на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 09.01.2008 року між ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк", та [PERSON] було укладено кредитний договір № 052-2008-009, відповідно до якого відповідач отримав в борг кошти в сумі 109783,00 швейцарських франків, та зобов`язався їх повернути до 01.01.2028 року зі сплатою відсотків 10,45% річних. За користування кредитом понад встановлений договором строк встановлюється підвищена процентна ставка на рівні 31,35% річних. Цільове призначення кредиту споживчі потреби (а.с. 8-13). Банк свої зобов`язання за договором кредиту № 052-2008-009 від 09.01.2008 року виконав, надав позикодавцю 109 783,00 швейцарських франків, що підтверджується меморіальним ордером та випискою з особового рахунку (а.с. 51, 52 ). З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором, між сторонами 09.01.2008 року укладено іпотечний договір відповідно до умов якого іпотекодавців передав банку в іпотеку квартиру, що належить відповідачам на праві приватної власності, а саме: кв. [ADDRESS] (а.с. 18-22, 24). Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має права вимагати його виконання у будь який час. При цьому, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Через неналежне виконання умов кредитного договору у позичальника станом на 22.11.2018 року утворилась заборгованість у розмірі 121 422,47 швейцарських франків, з яких заборгованість по кредиту 63 720, 61 швейцарських франків, в тому числі прострочена заборгованість по кредиту 8 265,68 швейцарських франків, відсотки - 54 787,80 швейцарських франків, підвищені відсотки - 2 914,06 швейцарських франків (а.с. 48-50). У зв`язку з порушенням умов кредитного договору, виконання якого забезпечено договором іпотеки, позивач, як іпотекодержатель, в силу ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та п.2.1.1. договору іпотеки, набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Слід зазначити, що як Верховний Суд України, так і нині діючий Верховний Суд неодноразово формували правові позиції у подібних справах. Так, у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14) Верховний Суд України зробив висновок, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1672цс16 також зазначалось, - якщо особа, яка отримала позику в іноземній валюті, не виконала своїх зобов`язань, то з неї стягується сума, визначена в гривневому еквіваленті. Подібний висновок було зроблено і у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, де вказано, що, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. Проте, Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу 373/2054/16-ц, відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 щодо стягнення валютного боргу в гривневому еквіваленті. Так, у постанові від 16 січня 2019 року Великої Палати Верховного Суду, справа №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18 висловлена нова позиція щодо правильного застосування норм права, згідно з якою, отримавши валютну позику позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Підстави припинення зобов`язання наведені в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому, відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передавання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтями 546, 547 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Згідно з ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основоного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до п.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно з ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Пунктами 2.1.1 Іпотечного договору сторони передбачили право іпотекодержателя у випадку невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язань за будь-яким з вищевказаних основного договору, що обумовлюють основне зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами (а.с.19). Розділом 4 Іпотечного договору передбачено порядок та підстави звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.20-21). В постанові від 18.09.2018 у справі № 921/107/15-г/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступного висновку: за приписами статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599 - 601, 604 - 609 ЦК України) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Отже, оскільки Позичальник не виконав умови кредитного договору, допустив заборгованість, на даний час заборгованість за кредитним договором не погашена, позивач має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки. Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку`в редакції чинній на час ухвалення судового рішення, відповідно до якої, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються:загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності);спосіб реалізації предмета іпотеки;пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Тому вимоги позивача в частині ухвалення рішення про звернення на майно шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною визначеною незалежною експертизою від 12.12.2018 року та становить 1211900,00 грн., не підлягають задоволенню, оскільки суперечить вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Разом з тим, згідно з п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» унормовано, що місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а одним із документів, до яких вносяться відомості про місце проживання, є паспорт громадянина України. Встановлено, що предмет іпотеки, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] використовується відповідачами, як місце постійного проживання. Протилежного суду не надано. Також позивачем не надано до суду відомостей проте, що відповідачі мають в наявності інше нерухоме майно. Верховним Судом в постанові від 30.05.2018 у справі № 686/2312/14-ц викладена правова позиція, відповідно до якої обов`язковою умовою застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутність у нього іншого нерухомого майна. Отже, на квартиру [ADDRESS] , що перебуває в іпотеці Банку, розповсюджується мораторій, встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно з ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Верховний Суд України у справі № 6-39цс15 вирішив питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права при вирішенні спорів про виселення мешканців із будинку, який є предметом іпотеки й був придбаний не за рахунок кредитних коштів. В свою чергу, суд наголошує, що у даній справі позовні вимоги про виселення мешканців з квартири, що є предметом іпотеки, взагалі не заявлялись та відповідно відсутня заява іпотекодержателя про виселення мешканців. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Питання судових витрат вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного, ст.ст. 525, 526, 530, 546, 547, 549, 575, 598, 599, 610-612, 625, 626, 629, 1048-1051, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 7, 11, 33, 39 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial