Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

21.08.2020 р. до суду звернулось ПАТ «Запоріжжяобленерго» з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави. Посилається на те, що за рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.06.2018р. справа №332/860/18 з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь [PERSON] стягнуто: заборгованість по заробітній платі - 28792,86 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 19260 грн., моральної шкоди - 1000 грн. На виконання вказаного рішення Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України стягнуто 20260 грн. Вказане стягнення проведено Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в розмірі більшому,ніж належить, оскільки воно здійснено без віднімання (утримання, зменшення) податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18% і військового збору в розмірі 1,5% на загальну суму 3950,70 грн. в результаті примусового стягнення грошових коштів, відповідач отримав без достатньої правової підстави зайві грошові кошти у вигляді належних до утримання з ПАТ «Запоріжжяобленерго» для перерахування до бюджету податків і зборів на вказану суму. Посилаючись на ст. ст. 18, 164 Податкового кодексу України, 1212,1215 ЦК України просить стягнути з грошові кошти у розмірі 3950,70 грн. набуті без достатньої правової підстави, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 176,44 грн., а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 182,28 грн., а всього 4309,42 грн. Ухвалою суду від 04.09.2020 р. відкрито спрощене провадження у справі з викликом сторін. 21.09.2020 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, вказує, що позов безпідставний та необґрунтований. Стягнення відбувалось на виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.06.2018р. Просить в позові відмовити. 29.09.2020р. до суду надійшли пояснення від третьої особи: Міністерство юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому зазначено, що Законом України «Про виконавче провадження» відрахування зі стягнутих сум будь-яких податків та зборів не передбачено, просили врахувати ці пояснення при розгляді справи та розглянути справу без них. Ухвалою суду від 03.11.20р. до участі в справі в якості третьої особи залучено Офіс великих платників податків Державної податкової служби України. 23.12.20р. до суду надійшов відзив від Офісу великих платників податків Державної податкової служби України, в якому зазначено, що утримання (відрахування) і сплата до бюджету податку на доходи фізичних осіб за ставкою 18% і військового збору за ставкою 1,5% з присуджених з юридичної особи на користь фізичної особи сум, є обов`язком такої юридичної особи, яка виступає податковим агентом. Просили врахувати ці пояснення при розгляді справи. В судовому засідання представник позивача адвокат Бабак Р.А. позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала. Треті особи до суду не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, але їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.06.2018р. справа №332/860/18 з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь [PERSON] стягнуто: заборгованість по заробітній платі - 28792,86 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 19260 грн., моральної шкоди - 1000 грн. У вказаному рішенні не зазначено, що ця сума підлягає стягненню з відрахуванням зборів та обов`язкових платежів. Згідно платіжного доручення № 743 від 30.01.2019 року перераховано на користь [PERSON] на виконання виконавчого листа № 332/860/18 від 11.07.18 р. з ПАТ «Запоріжжяобленерго» 20260 грн. Тобто, стягнуті грошові кошти сума в межах суми, яка вказана у рішенні суду. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частин першої та п`ятої, статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. При цьому відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.06.2018р. справа №332/860/18 з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь [PERSON] стягнуто: заборгованість по заробітній платі - 28792,86 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 19260 грн., моральної шкоди - 1000 грн. Вказане рішення набрало законної сили. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України"). Відповідач [PERSON] набула кошти на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, не є скасованим у відповідному порядку та виконане в примусовому порядку виконавчою службою, тому відсутні підстави вважати частину цих коштів у розмір 7323,32 грн. набутими без достатньої правової підстави. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахування наведеного суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed