Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Хмільницького міськрайонного суду з позовом до ТОВ "Єврокар Україна" про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним. Позов мотивований тим, що 11.05.2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 2204, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу автомобіль "ZAZ Forza" та передати його у користування позивачу на строк та умовах, встановлених у договорі. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу 22971 грн. авансового платежу. В подальшому позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою (повідомленням) про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів. За наслідком розгляду заяви від 19.05.2017 року позивачу повідомлено про розірвання договору, а також про те, що відповідно до умов договору сплачені кошти є комісією за організацію Договору та не підлягають поверненню. Позивач зазначає, що даний договір був укладений з численними порушеннями чинного законодавства, що порушують його права та охоронювані законом інтереси, а тому просить визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 2204, укладений 11.05.2017 року між ним та ТОВ "Єврокар Україна". Стягнути з ТОВ "Єврокар Україна" сплачені кошти в розмірі 22971 грн. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 107). Також, до суду надійшли заперечення проти позову, у відповідності до яких представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не доведено невиконання або неналежного виконання відповідачем договору фінансового лізингу, який відповідає вимогам чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом, 11.05.2017 між [PERSON] (Лізингоодержувач) та ТОВ "Єврокар Україна" (Лізингодавець) у простій письмовій формі було укладено договір фінансового лізингу №2204, відповідно до умов якого Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу автомобіль марки - "ZAZ Forza", комплектація - Lux, об'єм двигуна - 1,5, тип КПП - механічна коробка передач, привід - передній, та передати його у користування Лізингоодержувачу на строк та умовах, встановлених у договорі. Згідно із п. 8.2 ст. 8, п. 9.1, 9.2, 9.7 ст. 9 договору та Додатку № 1 вартість предмета лізингу погоджено сторонами у 8651,98 дол. США, що згідно обмінного курсу долара США до української гривні на момент укладення договору становить 229710 грн. з ПДВ; комісія за організацію договору встановлена у розмірі 10% вартості предмета лізингу; авансовий платіж визначено в розмірі 23% вартості предмета лізингу; комісія за передачу предмета лізингу 3% від вартості транспортного засобу вказаного у договорі. Відповідно до п. 1.7 ст. 1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5. ст. 9 даного Договору. Згідно із п. 12.1. ст. 12 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені а п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. На виконання умов договору позивач сплатив ТОВ "Єврокар Україна" 22971 грн. авансового платежу, що підтверджується відповідною квитанцією № N10UK57437 від 11.05.2017 року (копія на а.с. 17). 15.05.2017 року [PERSON] звернувся до ТОВ "Єврокар Україна" з письмовою заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів (копія на а.с. 18). В подальшому, а саме 16.06.2017 року представником ТОВ "Єврокар Україна" повідомлено [PERSON] про те, що договір фінансового лізингу розірваний з 19.05.2017 року на підставі заяви позивача від 19.05.2017 року, а також про те, що відповідно до умов договору сплачені кошти в сумі 22971 грн. зараховані як комісія за організацію договору та не підлягають поверненню. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ч. 2 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). Отже, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Аналогічна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15) та 11 травня 2016 року (справа № 6-65цс16). Згідно із статтею 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦПК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦПК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що укладений між [PERSON] та ТОВ "Єврокар Україна" договір фінансового лізингу № 2204 від 11.05.2017 року сторонами нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнане недійсним або змінене, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, вони порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2 - 4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Згідно із ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. При цьому під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб. Судом встановлено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про повне неповернення авансового платежу у випадку розірвання договору (п. 12.1 ст. 12 Договору) призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві. Окрім того, згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 цього Закону). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявність у відповідача, станом на момент укладення договору фінансового лізингу № 2204 від 11.05.2017 року, ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність, на момент укладення вказаного договору, такого дозволу (ліцензії) та суперечить вимогам законодавства. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача сплачених грошових коштів в сумі 22971 грн. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1280 грн. судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру та одну позовну вимогу майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: approved