Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

18 травня 2020 року [PERSON] в особі представника адвоката Манової М.М. звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просить усунути позивачу перешкоди у здійсненні ним права власності на будинок під [ADDRESS] , що чиняться з боку [PERSON] , [INFO] , виселити відповідачку та її неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з вказаного житлового будинку та зняти їх з реєстраційного обліку у вказаному житловому приміщенні; стягнути з відповідачки судовий збір в сумі 840,80 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень. Позовні вимоги обґрунтував тим, що позивач отримав зазначений будинок у спадщину, він належить позивачу на праві приватної власності. У вказаному будинку зареєстровані та проживають: колишня дружина позивача - відповідачка [PERSON] , та її діти від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] .. Оскільки спільне життя сторін стало неможливим, позивач в 2016 році пішов з власного будинку та проживає зі своєю матір`ю в її будинку, а відповідачка проживає у спірному будинку. Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 19 серпня 2019 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу позивач неодноразово звертався до відповідачки з проханням виїхати з його будинку, оскільки йому нема де жити, а разом проживати вони не можуть. Відповідачка постійно вчиняє сварки, викликає поліцію, його неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності. Доступу до свого житла позивач не має, а в будинку його особисті речі, будівельні матеріали, побутова техніка, інструменти, запчастини на інше. Спільним побутом та господарством з відповідачкою вони не пов`язані. Крім того, будинок зараз в занедбаному стані. Представник позивача вважає, що на підставі ст.ст.109, 116 ЖК УРСР відповідачку належить виселити без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Манова І.М. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Реу Р.В. позов не визнали. Послалися на те, що в будинку який належить позивачу, розташованому у [ADDRESS] , окрім відповідачки та її неповнолітніх дітей від першого шлюбу також зареєстровані спільні з позивачем малолітні діти, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідачка разом з неповнолітніми дітьми, у зв`язку з неодноразовими її побиттями позивачем, 09 червня 2020 року, залишила місце реєстрації та на даний час проживає у орендованому будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується неодноразовими викликами відповідачкою поліції, та притягнення позивача до адміністративної відповідальності Саратським районним судом Одеської області. Цей факт також підтверджується виписками з медичної карти відповідачки за №325/30 від 01.02.2011 року, та №1056/114 від 01.03.2019 року, а також довідками Петропавлівської сільської ради. Відповідачка зазначає, що з 2014 року по 2020 рік відповідачка проживаючи у будинку позивача, зробила власноруч ремонти у всіх кімнатах будинку, та слідкувала і доглядала зі ним, у зв`язку з чим не визнає посилатися позивача на те, що вона руйнувала або псувала жилі приміщення будинку та використовувала його не за призначенням. Вважають, що доказів руйнування та псування нею жилих приміщень спірного будинку або його використання не за призначенням позивачем не надано. Неповнолітні діти не можуть бути знятіз реєстрації, так як у відповідачки іншого жила не має, вони проживають в орендованому будинку, та в будь який час можуть лишитись без житла. Зазначили, що відповідач в спірному будинку не мешкає. Вважають, що на теперішній час спір між сторонами відсутній, а значить і не має підстав для задоволення позовних вимог (а.с. 48-51). Представник Саратської районної державної адміністрації Одеської області як органу опіки та піклування, належним чином повідомлений про розгляд справи, до суду не з`явився. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 25 травня 2020 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.32). Ухвалою суду від 08 липня 2020 року до участі у справі залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Саратську районну державну адміністрацію Одеської області (а.с. 51). Ухвалою суду від 27 жовтня 2020 року було закрито підготовче провадження та справу було призначено до судового розгляду (а.с.70). Вислухавши позивача [PERSON] та його представника адвоката Манову І.М., відповідачку [PERSON] та її представника адвоката Реу Р.В., дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За частиною 1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 22 листопада 2019 року приватним нотаріусом Саратського районного нотаріального округу Одеської області Сулаковим І.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2632, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом майна [PERSON] , померлого [INFO] , яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с.15). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 22 листопада 2019 року зареєстровано право приватної власності [PERSON] на вищевказаний житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 16). Отже, житловий будинок набутий позивачем в порядку спадкування та є його особистою приватною власністю. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] зареєстрували шлюб 21 квітня 2009 року, отже відповідачка є колишньою дружиною позивача, шлюб з якою розірвано, що підтверджується рішенням Саратського районного суду Одеської області від 19 серпня 2019 року (а.с. 17). Сторони є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , серії [NUMBER] відповідно (а.с. 45, 46, 47). Крім того, відповідачка є матір`ю ще двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно (а.с. 43, 44). Батько дітей [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.175) З паспорту відповідачки серії [NUMBER] , виданого Саратським РВ УМВС України в Одеській області 01 червня 2009 року, вбачається, що відповідачка [PERSON] зареєстрована у належному позивачу будинку з 18 липня 2008 року (а.с48-49). Крім того, за цією ж адресою зареєстровані троє малолітніх дітей сторін: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також двоє нповнолтніх дітей відповідачки від першого шлюбу: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Дані обставини також підтверджуються довідками про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 38-42). Відповідно до довідки за № 349 від 06.07.2020 року, наданої Петропавлівською сільською радою Саратського району Одеської області, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але мешкає разом зі своїми дітьми на квартирі в [ADDRESS] , До складу сім`ї входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с 36). Отже у спірний будинок відповідачка вселилась та зареєстрована в ньому як член сім`ї власника, починаючи з 18 липня 2008 року, та проживала в зазначеному будинку разом зі своїми дітьми одинадцять років, шо не оспорюється позивачем та підтверджується вищевказаними доказами. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ст.9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Позивач у позовній заяві просить усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на спірний будинок, що чиняться відповідачкою, та виселити її разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] із зазначеного будинку на підставі статті 391 ЦК України та ст.ст. 109, 116 ЖК УРСР та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Стаття 109 ЖК України встановлює, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Статтею 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч ч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" (Sadovyak v. Ukraine, заява № 17365/14) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункт 44, та рішення у справі "Вінтерстайн та інші проти Франції" (Winterstein and Others v. France), заява № 27013/07, підпункт «б» пункту 148 та пункт 155, від 17 жовтня 2013 року). У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом ч.2 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органом опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації надано висновок від 23.12.2020 року за № 02-34/1534 щодо розв`язання спору, що стосується інтересів неповнолітніх дітей, відповідно до якого права та інтереси неповнолітніх відповідачки в розв`язанні даного спору порушуються, а тому недоцільно зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , до виникнення обставин здійснення реєстрації місця їх проживання за іншою адресою (а.с. 98-99). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovith v. Russia) Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Та обставина, що позивач є власником будинку та має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідачки разом з її неповнолітніми дітьми, які зареєстровані у вказаному будинку, а отже мають право користуватися жилим приміщенням, відповідно до положень ст.156 ЖК УРСР, згідно до якої припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє члена сім`ї власника будинку права користування цим приміщенням. Позивач не надав суду належних доказів того, що відповідачка систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Крім того, під час розгляду справи встановлено, що відповідачка на данний час орендує інше житло, де і проживає з дітьми. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б давали підстави для застосування ст. 109, 116 ЖК УРСР та виселення відповідачки разом з неповнолітніми дітьми без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/ перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснюється органом реєстрації, яким є зокрема, виконавчий орган міської ради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної міської ради. Отже, зняття з реєстрації місця проживання відповідача може бути здійснено органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про виселення. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову позивача про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідачки разом з неповнолітніми дітьми та зняття з реєстраційного обліку, належить відмовити повністю. Відповідно до частин 1, 2 ст.141 ЦПП України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, то відсутні підстави для стягнення з відповідачки понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed