Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому, просив стягнути із [PERSON] заборгованість по кредитному договору № б/н від 23.01.2009 року в сумі 13986,11 грн. та витрати по оплаті судового збору у розмірі 1921,00 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з метою отримання банківських послуг [PERSON] звернувся до банку та підписав заяву від 23 січня 2009 року №б/н, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] кредитні кошти не повернув, у зв`язку із чим станом на 31.08.2019 року утворилася вищевказана заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 1501,11 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 4466,01 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 6876,79 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина) та 642,20 грн. штраф (процентна складова). Ухвалою судді від 30.10.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання (а.с. 30). Представник позивача у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутності представника позивача, не заперечував проти ухвалення заочного рішення суду, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.3), просив розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 2). Відповідач відзив на позов до суду не надав, копія ухвали про відкриття провадження від 30.10.2019 разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками судом направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідача, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.31). Проте, у судове засідання призначене на 26.11.2019 року відповідач не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи (а.с.31), причини неявки суду невідомі. В судове засідання 13.12.2019 з`явилась представник відповідача [PERSON] , вказала, що довіритель є її чоловіком та на даний час хворіє, а оскільки вона не є юристом за фахом просила відкласти судове засідання для пошуку адвоката. Разом з тим зазначила, що зважаючи на строки виникнення заборгованості вказала на необхідність застосування строку позовної давності до вимог позивача. У судове засідання призначене на 29.01.2020 відповідач та його представник не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.39). Разом з тим, відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікуванні, а також зазначив, що докази перебування на лікуванні будуть надані в наступне судове засідання(а.с.41). У наступне засідання призначене на 26.03.2020 відповідач повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.44). Разом з тим, відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням карантину та просив призначити розгляд справи на іншу дату (а.с.46). У наступне засідання призначене на 04.06.2020 відповідач повторно не з`явився, хоча належно повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Разом з тим, відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з поганим самопочуттям та періодом карантину, а також просив призначити розгляд справи на іншу дату (а.с.75). У наступне засідання призначене на 10.09.2020 відповідач повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.79), причини неявки суду не відомі. Слід зауважити, що будь яких доказів про перебування [PERSON] на лікуванні суду надано не було. Таким чином відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч.1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст.ст.211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 23 січня 2009 року між Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» укладений кредитний договір з [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, з отриманням платіжної картки (а.с. 10) У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна GOLD» і Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.11). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Визначальним є додержання письмової форми договору. При розгляді даного спору суд враховує, що у постанові від 03 липня 2019 року (провадження №14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14). Відповідач підписав анкету-заяву та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна GOLD». Отже, їх можна розцінювати як складову невід`ємну частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23 січня 2009 року (а.с.10-11). Разом із тим, відсутні підстави вважати Умови та Правила надання банківських послуг частиною кредитного договору, оскільки цей документ не містить підпису [PERSON] (а.с.12-17). В анкеті-заяві позичальника від 23 січня 2009 року, підписаною останнім, визначено кредитний ліміт у розмірі 3000 грн. У довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна GOLD», яка також підписана [PERSON] , встановлено базовий відсоток ставки в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів на рік) 2,5%, розмір щомісячних платежів, враховуючи плату за використання кредитних коштів у звітному періоді - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним. Комісія за зняття готівки: в банкоматах «ПриватБанка» 4% від суми операції. Комісія за зняття особистих коштів 1% від суми операції. Пеня за несвоєчасне погашення заборгованості пеня (1) +пеня (2) де пеня (1)= (базова процентна ставка по договору) 30 % нараховується за кожен день прострочки кредиту, пеня 2 = 1% від заборгованості, але не менше 50 грн. в місяць, нараховується 1 раз на місяць при наявності прострочки за кредитом та відсоткам 5 та більше днів при виникненні прострочки на суму більше 50 грн. Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] було надано кредитну картку № [NUMBER] , дата відкриття 23.01.2009, термін дії 01/11, тобто до 31.01.2011 року (а.с.56). Таким чином, відповідач зобов`язаний був погасити кредит до 31.01.2011 року шляхом внесення періодичних платежів у розмірі 7% від суми заборгованості. Разом з тим, суд відхиляє доводи позивача щодо укладання договору з відповідачем шляхом приєднання до Умов, Тарифів та Правил надання банком послуг виходячи з правових висновків зроблених Великою Палатою Верховного Суду у постанові №342/180/17 від 03.07.2019р. Зокрема у вказані постанові Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23 січня 2009 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Виходячи з зазначеного вище, беручи до уваги матеріали даної справи, які вказують на підписання відповідачем лише заяви-анкети та відсутність його підпису в Умов та Правилах надання банком послуг, відсутність у анкеті-заяви посилання на конкретний наказ, яким були затвердженні надані до матеріалів справи копії Умов та Правил надання банком послуг, суд вважає, що позивачем не доведено, що відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами. Факт користування відповідачем кредитним картковим рахунком також не свідчить про виконання банком статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» та не доводить, що відбулося свідоме прийняття відповідачем тих умов, на які вказує позивач. Отже, при вирішенні спору слід виходити з умов надання кредиту, які безпосередньо були підписані відповідачем. Як вказувалося вище, представник відповідача в судовому засіданні 13.12.2019р. заявила про необхідність застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання». Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки відповідачем не підписувалися будь-які інші документи окрім заяви від 23.01.2009р. та довідки про умови кредитування, суд не вбачає підстав вважати про погодження сторонами збільшення строку позовної давності. Разом з тим, відповідно до банківської виписки по рахунку, останній платіж в сумі 273,21грн. (погашення простроченої заборгованості) відповідачем було здійснено 27.01.2017р , при цьому АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 11.10.2019 року. Згідно ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст. 264 ЦК України). Таким чином, згідно із частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності було перервано 27.01.2017р. перерахуванням на рахунок прострочених коштів, а оскільки після переривання перебіг позовної давності почався заново, відповідач не пропустив трирічний строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З наданої до суду довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що [PERSON] було надано кредитну картку № [NUMBER] , дата відкриття 23.01.2009, термін дії 01/11, тобто до 31.01.2011 року (а.с.56). Відтак, у межах строку кредитування до 31 січня 2011 року позивач мав право нараховувати відсотки. Виходячи з умов підписаної сторонами заяви від 23.01.2009 року слід дійти висновку, що строк дії договору відповідає строку дії картки. Такий висновок відповідає позиції висловленій Верховним Судом у постанові від 26.12.2018 у справі №752/10681/16-ц. Так, зі спливом 31 січня 2011 року у банка припинилося право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитними коштами. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 23.01.2009 року станом на 31 серпня 2019 року відсотки за користування кредитом нараховувалися з 08.03.2009 року по 31 серпня 2019 року, тобто і після закінчення строку дії кредитного договору від 23.01.2009 року, а саме після 31 січня 2011 року, що суперечить вимогам чинного законодавства. Виходячи з вищевикладеного, позивач не правомірно здійснював нарахування по відсоткам за межами строку дії договору, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Тому, у задоволенні позову щодо стягнення відсотків нарахованих за межами строку дії договору слід відмовити. Не підлягає задоволенню позов в частині стягнення 6876,79грн. заборгованості за пенею та комісії, а також 500грн. штрафу (фіксована частина) та 642,20грн. штрафу ( процентна складова). Як вбачається з підписаної відповідачем заяви від 23.01.2009 та довідки (а.с. 10, 11) вони не містять умов щодо нарахування штрафу, а тому нарахування таких сум є необґрунтованим. Разом з тим, вказані документи містять розмір комісії та пені. Однак, виходячи з умов договору комісія стягувалася за виконання певних банківських операцій (зняття готівкових кошів) або надання інших послуг банком та стягувалася одночасно з вчиненням відповідної операції. При цьому щомісячна комісія за кредитне обслуговування в договорі не передбачена. Крім того, позивач просить стягнути 6876,79грн. заборгованості за пенею та комісії не вказуючи борг по кожному з видів таких нарахувань. Разом з тим, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що в стовпчиках № 13"Сума комісії та пені" та №14 "Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком) вказується нараховані суми без конкретизації виду нарахування, а тому не зрозуміло, який вид нарахування було здійснено. При цьому, в банківській виписці по руху коштів на рахунку відповідача вказаним сумам в стовпчиках № 13"Сума комісії та пені" та №14 "Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)" відповідають суми за призначенням "штраф за прострочення кредиту", нарахування якого не передбачено кредитним договором. Таким чином, суд вважає необґрунтованими вимоги щодо стягнення 6876,79грн. заборгованості за пенею та комісією. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що банком обґрунтовано заявлено до стягнення заборгованість за наступними кредитними зобов`язаннями: за тілом кредиту в сумі 1501,11 грн. та за процентами за користування кредитом у період з моменту укладання договору по 31.01.2011р. (час дії кредитного договору) в сумі 643,19грн. Саме такі суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 294,52 грн.

Outcome: partial