Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

21 листопада 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], Державного підприємства «Південна залізниця», про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Свої вимоги мотивувала тим, що [INFO] о 14 год. 52 хв. при виїзді автомобіля СПВ 20 Рута СПГ державний номер [NUMBER] на залізничний переїзд 22 км + 463 ( 23 км) перегону Амбри - Віри Сумської дирекції залізничних перевезень ДП Південна залізниця, розташованого в с. Вири Білопільського району Сумської області з вини водія автомобіля [PERSON] сталося зіткнення вказаного автомобіля та дизель-поїзду ДР-1А № 288. В результаті дорожньо - транспортної пригоди загинула мати позивачки [PERSON], [INFO]. Позивачка вказує, що дорожньо-транспортна пригода та її наслідки вплинули на стан її психічного здоров'я, пов'язаного з душевним болем і стражданням. Хоча мати була пенсійного віку, але вона ще працювала, була шанованою людиною на роботі та між родичами, знайомими та сусідами. Вона була повна сил та здоров'я, мала плани на повсякденні турботи, але безглуздий випадок обірвав її життя, хоча вона могла ще довго повноцінно жити поряд зі своєю сім'єю. Всі ці обставини спричиняють позивачці важкі моральні страждання, вона не може уявити як трагічно загинула її матір і прийняту таку страшну втрату. Загибель матері для неї - це непоправна втрата, моральні страждання, які не можливо пережити для її сім'ї, біль, яка ніколи не вгамується. В її житті стались значні зміни, які не можливо відновити, бо це пов'язано з по життєвим стражданням через неможливість подальшого спілкування з рідною людиною - матір'ю, яка для позивачки була понад усе. Вона не може примиритись з думкою про життя без матері, відчуває постійні моральні страждання, які супроводжуються депресією, безсонням, плачем, перебуваючи у пригніченому стані втратила почуття впевненості у завтрашньому дні. Посилаючись на викладене, просить стягнути з [PERSON] та ДП «Південна залізниця» в солідарному порядку моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, її представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі . Представники відповідача Державного підприємства «Південна залізниця» Водяницький К. А., Костромицький В. К. у судовому засіданні позов [PERSON] не визнали, надавши суду письмове заперечення на позовну заяву. Представники не погоджуються з доводами позивачки в частині відшкодування моральної шкоди за наявності вини Південної залізниці у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася [INFO]. На підтвердження своїх доводів посилаються на висновки експертів, в яких зазначено, що водій маршрутки [PERSON] мав технічну можливість уникнути ДТП, система сигналізації, централізації та блокування, автоматична світлофорна переїзна сигналізація на залізничному переїзді була справною та працездатною, дії машиніста відповідали вимогам Правил дорожнього руху та він не мав технічної можливості уникнути зіткнення. Крім того, зазначають, що власником джерела підвищеної небезпеки - дизель-поїзда № 847 є держава Україна, якою своєчасно вжиті необхідні заходи, направлені на недопущення настання негативних наслідків, зокрема моральної шкоди шляхом надання грошової допомоги всім потерпілим та постраждалим від ДТП. Крім того, не наведено жодного обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди та не зазначено з оцінки яких саме фактів виходив позивач при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, також не доведена вина у спричиненні моральної шкоди та не підтверджено сам факт наявності такої шкоди. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Третя особа - [PERSON] надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність (а. с. 41). Представник третьої особи - ПрАТ Страхова компанія «Провідна» Медвідь О. І. у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи ( а.с. 59). Надіслав письмове пояснення в якому зазначив, що 30 жовтня 2014 року ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» перерахувало [PERSON] - сину загиблої [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 17 224,00 грн. = 14 616,00 грн. (моральної шкоди) + 2 608,00 грн. (витрат на поховання), що підтверджується платіжним дорученням, тобто остання виконала свої зобов'язання за договором страхування належним чином та в повному обсязі з дотриманням всіх вимог чинного законодавства (а. с. 49-54). Заслухавши представника позивача [PERSON], представників ДП «Південна залізниця» Костромицького В.К., Водяницького К.А., відповідача [PERSON], повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши їх в сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Згідно із вимогами ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доведенню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть у справі, виникає спір. Зі змісту вимог п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. У відповідності з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зокрема, частиною 2 зазначеної статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У відповідності з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Відповідно до роз'яснень абз. 1 п. 3, абз. 1 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що батьками позивачки [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження позивачки серії [NUMBER] (а. с. 11). [PERSON] померла [INFO], що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а. с. 9). Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 30 травня 2014 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки (а. с. 12-29). Вказаним вироком суду встановлено, що [INFO] о 14 год. 52 хв., [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем марки СПВ 20 Рута СПГ д.н. [NUMBER], який належить приватному підприємцю [PERSON], слідуючи маршрутом "Суми-Ганнівка- Вирівська -Суми" при забороняючому показанні переїзної світлофорної сигналізації, коли світлова та звукова сигналізації працювали справно, при проїзді залізничного переїзду 22 км + 463 м (23 км) перегону Амбари - Вири Сумської дирекції залізничних перевезень ДП «Південна залізниця», розташованого в с. Вири Білопільського району Сумської області, порушив вимоги пункту 8.7.6 (а), пунктів 20.2, 20.3 та 20.5 (в, ґ) Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Так, [PERSON], під'їжджаючи до залізничного переїзду, не зважаючи на дорожні знаки, сигнали звукової та світлової сигналізації, не переконався в тому, що до переїзду не наближається поїзд і, зневажаючи на те, що увімкнено заборонений сигнал світлофора та звуковий сигнал і до переїзду в межах видимості наближається поїзд, не вжив заходів, спрямованих на зупинку керованого ним транспортного засобу та виїхав на залізничний переїзд в той час, коли до переїзду зі швидкістю 82 км/год наближався дизель - поїзд ДР-1А № 288, сполученням Харків - Ворожба. Внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України, при виїзді автомобіля марки СПВ 20 Рута СПГ д.н. [NUMBER] на залізничний переїзд, сталося зіткнення вказаного транспортного засобу та дизель - поїзда ДР-1А № 288, сполученням Харків - Ворожба. В результаті дорожньо-транспортної пригоди 12 пасажирів автомобіля, серед яких була [PERSON], [INFO], отримали тілесні ушкодження не сумісні з життям, від яких померли на місці події, а інші 6 пасажирів отримали різного ступеню тілесні ушкодження. Разом з цим, судом встановлено, що вказаним вироком на користь [PERSON], тобто рідного сина загиблої [PERSON], стягнуто з ПрАТ «Страхова Компанія «Провідна» 14 616 грн. моральної шкоди та витрати на поховання у сумі 2 608 грн.; в солідарному порядку з [PERSON] та ДП «Південна залізниця» моральну шкоду у розмірі 85 384 грн. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 25 вересня 2014 року вирок Білопільського районного суду Сумської області від 30 травня 2014 року відносно [PERSON] в частині вирішення цивільних позовів змінено, а саме: відмовлено у задоволенні цивільних позовів в частині відшкодування витрат, проведених на поминальні обіди, потерпілим. Крім того, на користь [PERSON] з [PERSON] стягнуто 76 845 грн. 60 коп. у відшкодування моральної шкоди, а з ДП «Південна залізниця» у відшкодування моральної шкоди стягнуто 8 538 грн. 40 коп. (а. с. 30-34). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілими особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року). За моральну шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 р.). При вирішенні даного питання, вироком суду було встановлено, що між ФОП [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір, і саме під час виконання трудових обов'язків [PERSON] допустив порушення Правил дорожнього руху України, вчинивши ДТП, внаслідок якого загинуло 12 осіб та 6 осіб отримали різного ступеню тілесні ушкодження. Оскільки [PERSON] дорожньо-транспортну пригоду скоїв під час знаходження в трудових відносинах з ФОП [PERSON], отже вона є належним відповідачем по цивільному позову про відшкодування шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Тобто роботодавець - [PERSON] несе відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, так як порушення, якого припустився працівник [PERSON], завдало потерпілим майнової та моральної шкоди. Верховний Суд України 06 листопада 2013 року на засіданні Судової палати у цивільних справах розглянув справу № 6-108цс13, предметом якої був спір щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Згідно правової позиції Верховного Суду України при розгляді 06 листопада 2013 року на засіданні Судової палати у цивільних справах справи №6-108цс13, предметом якої був спір щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до аналізу норм статей 1167, 1172, 1187, 1188 Цивільного кодексу України шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Крім цього Верховний Суд України відзначив, що положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Так, як автомобіль СПВ 20 Рута СПГ р.н. [NUMBER] належить на праві власності [PERSON], яка зареєстрована як фізична особа - підприємець, серед видів діяльності якої зазначено Код КВЕД 49.31 Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення (основний) - [PERSON] є особою, яка володіє даним автомобілем на належній правовій підставі в розумінні ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Також, [PERSON] є перевізником і відповідно до статті 928 ЦК України відповідальність перевізника за шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю пасажира, визначається відповідно до глави 82 цього Кодексу, якщо договором або законом не встановлена відповідальність перевізника без вини. В той же час суд не погоджується про встановлення солідарної відповідальності перед позивачкою володільцями кількох джерел підвищеної небезпеки - ДП «Південна залізниця» та ФОП [PERSON] внаслідок зіткнення яких було завдано шкоди іншим особам виходячи з наступного. За змістом ч. 2 ст. 1188 ЦК України обов'язок по відшкодуванню шкоди, завданої іншим особам (які не є власниками або володільцями транспортного засобу, наприклад, пасажир транспортного засобу) покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Крім того, пунктом 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", судам роз'яснено, що спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному із володільців із вини іншого - відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців - у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. За змістом абз. 1 п. 4 вищевказаної Постанови визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Отже, оскільки внаслідок зіткнення двох транспортних засобів - джерел підвищеної небезпеки (автобуса і потяга) загинуло 12 потерпілих та отримало різного ступеню ушкодження 6 потерпілих, які були пасажирами автобуса, то володільці цих джерел підвищеної небезпеки несуть відповідальність перед цивільними позивачами. Державне підприємство "Південна залізниця" є власником одного із джерел підвищеної небезпеки, а саме: дизель-поїзда № 847 (ДР-1А № 288) сполученням Харків - Ворожба і відповідно до ч. 2 ст. 1188 ЦК України повинно відшкодувати заподіяну шкоду незалежно від наявності вини, оскільки шкоду завдано іншим особам -пасажирам. Таким чином, на підставі наведених вище норм законодавства, цивільно- правову відповідальність за шкоду перед потерпілим повинні нести, як [PERSON], так і ДП "Південна залізниця". Виходячи з викладеного, Апеляційний суд Сумської області врахувавши конкретні обставини справи, а саме те, що винним у дорожньо-транспортній пригоді [INFO] визнано водія маршрутного таксі [PERSON], який створив небезпеку для руху автомобіля та дизель-поїзда, та який згідно висновків експертиз мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді, а також виходячи з вимог ч. 2 ст. 1188 ЦК України, визначив в процентному відношенні розмір відшкодування потерпілим - [PERSON] та ДП «Південною залізницею» у розмірі 90 % та 10 % відповідно, встановивши дольовий порядок відшкодування моральної шкоди потерпілим в зазначеному співвідношенні. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Сумської області на користь потерпілого [PERSON], рідного сина загиблої [PERSON] стягнуто з [PERSON] 76 845 грн. 60 коп., як відшкодування моральної шкоди; з ДП «Південна залізниця» 8 538 грн. 40 коп. у відшкодування моральної шкоди. Суд вважає безпідставними посилання представників ДП «Південна залізниця» на те, що вимоги позивача суперечать принципу справедливості, оскільки урядом вже були виділені кошти для надання допомоги постраждалим та сім'ям осіб, які загинули внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди, а тому сума виплат повинна бути зменшена, оскільки вказані кошти отримані потерпілими як добровільна та безоплатна допомога від держави, пов'язана з настанням тяжких наслідків в результаті ДТП, а не як відшкодування завданої шкоди ( компенсації). В судовому засіданні доведено, що позивачці [PERSON] завдана моральна шкода, яких вона зазнала у зв'язку із трагічною смертю матері [PERSON], [INFO] та безумовно призвела до душевних страждань, порушила звичайний спосіб життя останньої. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), значні тяжкі зміни життєвих зв'язків позивачки. На підставі викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи обставини справи, а також те, що моральну шкоду не можливо відшкодувати у повному обсязі, так як немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково і стягнути в дольовому порядку із [PERSON] та ДП «Південна залізниця» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 90 000 грн. та 10 000 грн. відповідно. Стосовно судових витрат суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно роз'яснень, які містяться в абз. 2 п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що пропорційність розподілу судових витрат у даній справі точно визначити неможливо, а також те, що позов задоволено частково, суд приходить до висновку про рівний розподіл судових витрат між сторонами у справі, а тому стягненню із [PERSON] та ДП «Південна залізниця» на користь [PERSON] підлягають судові витрати у розмірі по 81 грн. 20 коп. із кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial