Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

У серпні 2015 року Олександрійський міський голова [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист ділової репутації, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію та заборону інтернет-сайту. Позов мотивує тим, що [INFO] року на інтернет-сайті «Моя Александрия», редактором якого є відповідач, було розміщено статтю під назвою мовою оригіналу: «[INFO]». У цій статті, автором якої є відповідач, зазначено наступне: «[INFO]». Вважає, що розповсюджена відповідачем інформація є безпідставною та голослівною, крім того, носить вкрай негативний наклепницький характер. В опублікованій статті інформація викладена недостовірно і неправдиво, зокрема, містить відомості про події, які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. Так, 11 серпня 2015 року під час наради з керівниками заводів позивач не обіцяв та не закликав до зупинення практики вручення повісток на підприємствах. Проте через неправомірну публікацію у читачів інтернет-ресурсу - невизначеного кола осіб, склалося враження, що нібито позивач особисто сприяє погіршенню проведення шостої хвилі мобілізації та вживає будь-яких заходів для того, щоб військовозобов'язані мали можливість ухилитися від проходження військової служби та не були мобілізовані до лав Збройних Сил України. Розповсюджена відповідачем інформація носить антиукраїнський характер та в подальшому була поширена через п'ять інтернет-сайтів обласного значення, що підриває мобілізаційну роботу по Кіровоградській області в цілому. Позивач зазначає, що такими діями відповідача завдано значної шкоди його діловій репутації, гідності та честі, авторитету політичного та громадського діяча, який формувався багато років. Стверджує, що, на його переконання, в умовах, в яких на даний час перебуває Україна, Збройні сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, а також беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом та сепаратистськими збройними формуваннями. Тож будь-які прояви, спрямовані на зрив проведення мобілізаційної кампанії, можуть негативно вплинути на ротацію військових, призвести до зниження бойової сили та духу воїнів, що в подальшому матиме наслідком - загроза суверенітету, незалежності та територіальній цілісності України. Також позивач вказує на те, що своєю провокаційною інтернет-публікацією [PERSON] спонукає читачів сайту до висловлювань антидержавницького характеру, направлених на зрив мобілізаційних заходів держави. На підставі викладеного позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності інформацію, яка [INFO] року була опублікована на інтернет-сайті «Моя Александрия» у статті під назвою: «[INFO]», а саме: «[INFO]»; зобов'язати відповідача на наступний день після набрання рішенням суду законної сили опублікувати спростування поширеної інформації тим же шрифтом в тому ж місці, що і спірна інформація, під рубрикою «Спростування»; заборонити інтернет-сайт «Моя Олександрія» у зв'язку з його антидержавною антиукраїнською діяльністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю з викладених у позовній заяві підстав. В судовому засіданні відповідач позов не визнав, подав письмове заперечення на позов та суду пояснив, що дійсно дослівно відповідач не казав, що припинить практику вручення повісток на підприємствах, та зазначена спірна фраза не звучала на зустрічі міського голови з керівниками. Як стверджує відповідач, це є його судженням як журналіста, оцінкою того, що висловив міський голова на зустрічі. Якщо прослухати аудіозапис бесіди міського голови з керівниками підприємств, то промова міського голови є досить сумбурною, а тому його обов'язком як журналіста було привести цю промову у читабельний вигляд, щоб вона була зрозуміла читачам. Журналіст не публікує стенограм, що потрібно враховувати позивачу при оцінці статті. Якщо проаналізувати зміст опублікованої статті, то в ній можна побачити пряму мову позивача, яка виділена згідно з правилами правопису. В прямій мові немає слів про те, що позивач пообіцяв припинити практику вручення повісток на підприємствах, оскільки це є аналітичним висновком журналіста, здійсненим на підставі поданої позивачем інформації. А тому стверджувати, що відповідач нібито процитував в позивача, не можна, оскільки такого в статті немає. Відповідач посилається на те, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. На думку відповідача, стаття, що є предметом спору, вміщує в собі відомості, що засновані на фактах і зазнали творчого переосмислення в процесі вільної діяльності автора статті, а також судження, зроблені автором з використанням його права на свободу висловлювання. Відповідач зазначає, що відповідачем не наведено будь-яких доказів того, що даною статтею завдано значної шкоди його діловій репутації, гідності та честі, авторитету політичного та громадського діяча, який формувався багато років. Також незрозуміло як позивач дізнався, що у невизначеного кола осіб склалось враження, що він нібито сприяє погіршенню шостої хвилі мобілізації. На думку відповідача, стаття не містить негативу відносно позивача, навпаки, він хотів донести читачам те, що міський голова стурбовано сприймає ситуацію, коли до лав Збройних Сил мобілізують кваліфікованих спеціалістів, що утруднює роботу працюючих підприємств міста, яких і так в Олександрії залишилось обмаль. Крім цього, позовна вимога щодо заборони сайту «Моя Александрия» за його «антидержавну антиукраїнську діяльність» не відповідає способам захисту цивільних прав, встановлених ст. 16 Цивільного кодексу. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року на інтернет-сайті «Моя Александрия» було розміщено статтю під назвою: «[INFO]». У цій статті зазначено наступне: «[INFO]». Відповідно до витягу з протокоду першої сесії Олександрійської міської ради шостого скликання від 12 листопада 2010 року позивач є Олександрійським міським головою. Відповідач не заперечує, що він є редактором інтернет-сайту «Моя Александрия» та дійсно він - автор вказаної статті. З дослідженого судом аудіозапису розмови позивача з керівниками підприємств вбачається, що дослівно слова позивача звучали так: "Ну, с военкоматом мы будем подходить творчески. Давайте тогда так. Мы будем договариваться, если там охрана, то есть вспомогательные рабочие, питань немає. Но специалистов никого не трогать. Будем придерживаться этой позиции. Вот. Я на эту тему разговаривал с губернатором, он поддерживает то, что специалистов надо сохранить. И с областным военкомом я разговаривал наедине неоднократно с этим вопросом, это самое, ну, найдем мы способ". Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. № 1). Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно зі статтею 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. З урахуванням положень п.21 Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. № 1, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. При цьому засоби масової інформації не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Лінгенс проти Австрії" та "Українська прес-група" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Суд дійшов висновку, що абзац перший публікації [INFO] року на інтернет-сайті «Моя Александрия» є оціночним судженням, що підтверджується тим, що сторони по-різному сприймають і оцінюють зміст публікації. Зміст оспорюваного висловлювання свідчить про відсутність твердження про факти і вказує на те, що по суті воно є оціночним судженням. Оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідачів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Щодо вимог в частині заборони інтернет-сайту «Моя Олександрія», то слід зазначити, що в оспорюваному тексті не міститься інформація, визначена статтею 28 Закону України «Про інформацію». Крім цього, така вимога не передбачена як спосіб захисту у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. У зв'язку з відмовою у позові судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed