Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-05 00:00:00

17.11.2014 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом (а.с. 2-6), який мотивував тим, що у 2007 році, в судовій процедурі санації (справа №8/531-06) у ВАТ "Сумське АТП-15927" ним було придбано 986/1000 частини будівлі гуртожитку за адресою: [ADDRESS], вартістю 550 000 грн. Але, в подальшому судами було визнано незаконним включення у статутний фонд ВАТ "Сумське АТП-15927" гуртожитку та зобов"язано передати його Управлінню майна комунальної власності Сумської міської ради. Крім того, рішенням суду було визнано недійсним договір купівлі-продажу 986/1000 частини будівлі гуртожитку , що укладався між ним та ВАТ "Сумське АТП-15927" та скасовано державну реєстрацію права власності на цю будівлю за ним. Враховуючи такі обставини, на його думку, з урахуванням положень ст.216 ЦК України, він повинен був передати 986/1000 частини будівлі гуртожитку ВАТ "Сумське АТП-15927", а ВАТ "Сумське АТП-15927" - повернути йому сплачені за договором кошти в сумі 550 000 грн. і потім передати Управлінню майна комунальної власності Сумської міської ради будівлю гуртожитку. Але, на момент визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності, ВАТ "Сумське АТП-15927" вже було ліквідовано, а тому йому вже нікому було повертати цю будівлю, а, відповідно, нікому вже було компенсувати йому сплачені ним за це кошти у сумі 550000 грн. В той же час, без конфіскації у нього будівлі гуртожитку при позбавленні його права власності на неї, відповідно до рішень Сумської міської ради та виконавчого комітету Сумської міської ради 2013-2014 років, гуртожиток прийнятий на безоплатній основі у комунальну власність територіальної громади міста Суми, без виплати йому відповідної компенсації. Вважає, що в такий спосіб Сумська міська рада стала вигодонабувачем, чим порушила його права, а тому в порядку ст.348 ЦК України він звернувся до суду за захистом своїх прав та просив стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 550000 грн., як невиплачену грошову компенсацію витрат, понесених ним у 2007 році на придбання у ВАТ "Сумське АТП-15927" 986/1000 частини будівлі гуртожитку та як завдані матеріальні збитки. В ході розгляду справи [PERSON] скористався своїм правом та збільшив заявлену у справі суму на розмір понесених ним інфляційних збитків в період з 01.07.2007 року по 30.11.2014 року у розмірі 438350,00 грн. (а.с.55-56), а всього попросив суд стягнути з відповідача на його користь 988350,00 грн. (550000+438350). В судовому засіданні позивач та його представник вказані вимоги підтримали в повному обсязі. Звертали увагу суду на те, що постановою Вищого адміністративного суду України від 18.06.2013 року було встановлено, що на момент приватизації ВАТ "Сумське АТП-15927" гуртожитки не відносились до об"єктів державного житлового фонду і могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало. Крім того, цією ж постановою було залишено чинним наказ РВ ФДМУ по Сумській області від 09.04.1998 року №432, в частині передачі вищезазначеного гуртожитку до статутного фонду ВАТ "Сумське АТП-15927", а в мотивувальній частині постанови вказано, що будівля гуртожитку увійшла до статутного фонду товариства з послідуючим оформленням цим товариством права власності на будівлю з видачею відповідного свідоцтва. Також просив суд не брати до уваги помилкові, на його думку, твердження відповідача про те, що він є недобросовісним набувачем, оскільки такого поняття в цивільному праві взагалі не існує і представник відповідача не вірно трактує зазначене в мотивувальній частині рішення Господарського суду Сумської області від 03.04.2008 року у справі №14/3-07. Отже, на його думку, він є набувачем частини будівлі за відплатним договором, а оскільки конфіскація майна до нього не застосовувалась, то придбана частина будівлі може бути забрана у нього у державну чи комунальну власність лише на компенсаційній основі, так як інших випадків, крім конфіскації, безоплатного вилучення майна громадянина України Конституція та Закони України не передбачають. Представник відповідача в судовому засіданні та в письмових запереченнях долучених до матеріалів справи проти позовних вимог заперечував в повному обсязі, обґрунтовуючи таку позицію тим, що рішеннями, які приймались господарськими судами у справах щодо повернення будівлі гуртожитку за адресою: [ADDRESS], до комунальної власності, було встановлено, що [PERSON] не є добросовісним набувачем, оскільки будівля гуртожитку ним була придбана 18.05.2007 року, в той час як вирішувався господарський спір про повернення гуртожитку до комунальної власності і йому про існування такого спору було відомо, так як [PERSON] представляв в судах інтереси ВАТ "Сумське АТП-15927". Рішення Сумської міської ради №2075-МР від 30.01.2012 року "Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Суми гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS]" оскаржувалось [PERSON], але рішеннями судів першої та апеляційної інстанції залишено в силі. Вказане рішення Сумською міською радою приймалось вже тоді, коли згідно рішення Ковпаківського районного суду м.Суми було визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] і ВАТ "Сумське АТП-15927", та скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на 986/1000 частин гуртожитку, а тому жодним чином Сумська міська рада не порушила права власності позивача. Крім того, на його думку, прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Суми від регіонального фонду державного майна України по Сумській області гуртожитку по [ADDRESS], відповідає вимогам Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків". Враховуючи зазначене, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішеннями у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що протягом 2007-2014 років в господарських, адміністративних судах, а також судах загальної юрисдикції вирішувався цілий ряд спорів, пов"язаних з будівлею гуртожитку, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. При розгляді таких справ було встановлено наступні обставини. 30.04.1996 року згідно акту державного приймання будівлі (споруди), затвердженого рішенням виконкому Сумської міської ради депутатів трудящих №331, було прийнято до експлуатації будинок гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Замовником його будівництва був Сумський автобусний парк №18021, назва якого була в подальшому змінена на "Сумське АТП 15927", а під час приватизації підприємство перетворено у ВАТ "Сумське АТП -15927". 9 квітня 1998 року наказом Фонду державного майна України по Сумській області №432 було затверджено план приватизації ВАТ "Сумське АТП-15927" та наказом Фонду №932 від 9 серпня 1998 року зазначена будівля гуртожитку, що належала на той час Товариству на праві оперативного управління, була включена до статутного фонду цього Товариства, а в подальшому (рішенням №189 виконавчого комітету Сумської міської ради від 2 березня 2004 року) право власності на будівлю гуртожитку, загальною площею 24445,7 кв.м, було оформлено на ВАТ "Сумське АТП-15927" з видачею відповідного свідоцтва про право власності. Ухвалою Господарського суду Сумської області від 31.10.2006 року порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ "Сумське АТП-15927" та відкрито процедуру санації (а.с.123). 19.12.2006 року прокурор в інтересах держави звернувся до господарського суду з позовом, який уточнив в ході слухання справи та в якому просив визнати незаконним включення в статутний фонд ВАТ "Сумське АТП-15927" гуртожитку та зобов"язати ВАТ "Сумське АТП-15927" та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Сумській області передати гуртожиток управлінню майна комунальної власності Сумської міської ради. Розгляд вказаної справи тривав до грудня 2008 року (03.04.2008 року винесено рішення судом першої інстанції - а.с.19-22), яке залишено в силі ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 14.08.2008 року - а.с.98-101, а ухвалою Вищого господарського суду України від 03.12.2008 року касаційну скаргу [PERSON] на вказані рішення залишено без задоволення - а.с.102-104). Слід зазначити про те, що в момент розгляду вказаної справи, а саме: 18.05.2007 року між ВАТ "Сумське АТП-15927" і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 986/1000 частин гуртожитку (а.с.15-16) та зареєстровано право власності на вказану частку гуртожитку за [PERSON] (а.с.17). В той же час, як зазначено в рішенні Господарського суду Сумської області від 03.04.2008 року (а.с. 19-22), згідно ч.1 ст.5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" ( у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) та ст.4 Закону України "Про оренду майна державних підприємств" (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) гуртожитки не входять до складу цілісних майнових комплексів, а входять до складу житлового фонду, а тому відносини щодо їх використання регулюються нормами ЖК УРСР та іншими актами житлового законодавства. На час складання Плану приватизації Сумського державного автотранспортного підприємства 15927 діяла Методика оцінки вартості майна під час приватизації, затверджена Постановою КМУ від 15.08.1996 року №961, пунктом 34 якої було визначено, що вартість цілісного майнового комплексу зменшується на вартість майна, у тому числі на вартість житлового фонду, який приватизується відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та об"єктів, що не підлягають приватизації. Згідно ст.2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ( а редакції, що діяла у квітні 1998 року) кімнати у гуртожитках не підлягали приватизації відповідно до цього Закону. За таких обставин, зазначеним рішенням суду задоволено вимогу прокурора та визнано незаконним включення в статутний фонд ВАТ "Сумське АТП-15927" гуртожитку. Крім того, 03.03.2005 року до ч.9 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" було внесено зміни, відповідно до яких в разі банкрутства підприємств, зміни форми власності або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній ( у тому числі гуртожитки) одночасно передаються у комунальну власність відповідних міських, сільських, селищних Рад народних депутатів. Відповідно до п.2 Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого ПКМУ від 06.11.1995 року №891 (зі змінами станом на 26.05.2004 року), передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду, в тому числі гуртожитки. Також в рішенні господарського суду зазначено про те, що відповідачу - АТП-15927 було відомо про необхідність виключення спірного гуртожитку із статутного фонду і передачу його до комунальної власності із листа Регіонального відділення ФДМ по Сумській області №10/2438 від 10.08.2006 року. За таких обставин, господарський суд Сумської області дійшов висновку про необхідність задоволення вимоги прокурора про зобов"язання ВАТ "Сумське АТП-15927" та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області передати гуртожиток управлінню майна комунальної власності Сумської міської ради в 10-денний термін з дня набрання законної сили рішенням суду. При цьому, судом надано й оцінку факту укладення [PERSON] та ВАТ "Сумське АТП-15927" договору купівлі-продажу 986/1000 частин гуртожитку. Так, судом встановлено, що 18.05.2007 року між ВАТ "Сумське АТП-15927" і [PERSON] укладено вищезазначений договір купівлі-продажу, проте, відповідно до ст.388 ЦК України , якщо за відплатним договором придбано у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, визначених цією статтею. Суд не погодився з позицією [PERSON], що він є добросовісним набувачем, оскільки будівля гуртожитку придбана в той час коли рішення по даній справі 04.04.2007 року не набрало законної сили, а про існування судового спору відносно гуртожитку [PERSON] було відомо, оскільки згідно із довіреністю від 18.08.2006 року він був представником АТП-15927 у судових засіданнях по цій справі. Разом з цим, рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 07.06.2011 року визнано недійсним договір купівлі-продажу 986/1000 часток будівлі гуртожитку [ADDRESS], укладений між ВАТ "Сумське АТП-15927" та [PERSON] 18.05.2007 року та скасовано державну реєстрацію права власності на вказану частку будівлі гуртожитку за [PERSON] (а.с.83-86). Мотивовано вказане рішення тим, що зміст оспорюваного правочину суперечить ч.1 ст.26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та п.9 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Вказане рішення залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 14.07.2011 року (а.с.87-88) та суд апеляційної інстанції погодився з судом першої інстанції в тому, що гуртожиток був включений до статутного фонду товариства помилково, а ВАТ "Сумське АТП-15927" в силу таких обставин розпорядилось майном, яке йому не належало, тому зміст укладеного 18.05.2007 року договору купівлі-продажу суперечить ЦК України та є підставою для визнання його недійсним. Крім того, оскільки гуртожиток належить до житлового фонду, а не є цілісним майновим комплексом, тому не може бути відчужений в процесі санації, а підлягає безумовній передачі у комунальну власність територіальної громади м.Суми. Також суд вважав обґрунтованими висновки Ковпаківського районного суду м.Суми про те, що [PERSON] прав власності на спірний гуртожиток не має та не є добросовісним набувачем цього майна. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.12.2011 року (а.с.89) встановлено, що вищезазначені рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційну скаргу [PERSON] було відхилено. Як зазначалось вище, [PERSON], пред"являючи позов до Сумської міської ради про стягнення коштів, які він витратив на придбання частини гуртожитку, вважав, що в результаті визнання судом недійсним договору купівлі-продажу підлягала застосуванню реституція, відповідно до якої він повинен був передати придбану будівлю гуртожитку ВАТ "Сумське АТП-15927", а ВАТ "Сумське АТП-15927" - передати йому сплачені за договором кошти в сумі 550000 грн., після чого, на компенсаційній основі, передати гуртожиток у комунальну власність територіальної громади. Але, оскільки на момент прийняття рішення про визнання договору недійсним ВАТ "Сумське АТП-15927" було вже ліквідовано, а гуртожиток на сьогодні прийнятий у комунальну власність територіальної громади м.Суми без виплати будь-якої компенсації, то кошти повинна сплатити йому Сумська міська рада. Але з такою позицією позивача не можна погодитись. Так, вищевикладені рішення судів дають підстави стверджувати про те, що будівля гуртожитку, розташована за адресою: [ADDRESS], була об"єктом державного житлового фонду та об"єктом державної форми власності, який незаконно вибув із власності держави (шляхом включення до статутного фонду товариства, приватизації та продажу товариством без належних прав розпорядження), у зв"язку з чим на підставі рішень суду таке майно було витребувано у ВАТ "Сумське АТП-15927", яке не мало права його відчужувати, та згідно діючого законодавства - передано у комунальну власність територіальної громади м.Суми. При цьому, Сумська міська рада в силу діючого законодавства та в межах визначеної законодавством компетенції стала учасником процедури передачі гуртожитку до комунальної власності, а саме: прийняла рішення №2075-МР від 30.01.2013 року (а.с.32), законність якого перевірялась судами (а.с.46-50). В той же час, Сумська міська рада не є власником 986/1000 частин будівлі гуртожитку. Тобто, на думку суду, за таких обставин твердження позивача про те, що держава чи територіальна громада в особі Сумської міської ради повинні компенсувати або оплатити повернення майна, що незаконно вибуло з власності держави, є необґрунтованим. Крім того, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. В даному випадку, як зазначалось вище, сторона визнаного недійсним договору купівлі-продажу - ВАТ "Сумське АТП-15927" - постановою господарського суду Сумської області від 24.03.2008 року була визнана банкрутом. Згідно ст.ст. 96,170,172 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов"язаннями, а держава та територіальні громади набувають цивільних прав і обов"язків через органи державної влади та місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. В даному випадку, кошти від [PERSON] за вказану будівлю держава та територіальна громада не отримували. Тобто, між державою чи територіальною громадою та [PERSON] не виникало цивільних обов"язків, у зв"язку з чим вони не можуть нести відповідальність за зобов"язаннями ВАТ "Сумське АТП-15927". Крім того, як зазначалось вище, судами встановлено ту обставину, що [PERSON] не є добросовісним набувачем 986/1000 частки гуртожитку, у зв"язку з чим було застосовано спосіб захисту, передбачений ч.1 ст.388 ЦК України та будівлю гуртожитку витребувано у ВАТ "Сумське АТП-15927", інтереси якого на підставі довіреності, доречи, представляв позивач [PERSON] Це означає, що [PERSON] повинен був знати, що гуртожиток не міг бути відчужений в процедурі санації, а також включатись до ліквідаційної маси ВАТ "Сумське АТП-15927", а підлягав безумовній передачі ліквідатором банкрута до комунальної власності територіальної громади, але, не дивлячись на такі обставини та не чекаючи закінчення судових справ з даного питання, в порушення вказаних норм закону він придбав частину гуртожитку у ВАТ "Сумське АТП-15927". Саме такі порушення і були підставою для визнання Ковпаківським районним судом м.Суми договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на гуртожиток. Відповідно до статтей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно виникає у добросовісного набувача з дня державної реєстрації, якщо відповідно до ст. 388 ЦК майно не може бути витребувано у нього. Таким чином, за змістом вказаних норм, а також враховуючи рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 07.06.2011 року [PERSON] не набув права власності на гуртожиток, а тому відсутні підстави говорити про порушення його права власності. Посилання позивача на обставини, про які йдеться в мотивувальній частині Постанови Вищого адміністративного суду України від 18.06.2013 року (а.с. 27-28) щодо відмови в задоволенні позову Управління комунального майна та приватизації Сумської міської ради в м.Суми та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області про визнання наказу №432 від 09.04.1998 року Фонду державного майна України по Сумській області, не спростовують вищевказаних обставин та не дають підстав для стягнення з Сумської міської ради коштів, сплачених [PERSON] стороні по договору. Разом з цим, суд вважає, що в даному випадку ст.348 ЦК України не могла бути правовою підставою для звернення [PERSON] до суду з вимогами про стягнення з відповідача коштів, як грошову компенсацію понесених ним по договору витрат. Так, правова мета положень ст. 348 ЦК полягає у визначенні долі майна, яким володіла особа на підставах, передбачених законодавством, але пізніше набув чинності закон, який заборонив цій особі мати на праві власності зазначене майно. Це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Ця норма передбачає насамперед захист публічно-правових інтересів, оскільки мова йде про ті види майна, які за прямою вказівкою закону або виключені з цивільного обороту, або їх оборот обмежений і щодо нього встановлено спеціальний порядок його набуття. Зокрема, перелік видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об'єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, і спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, затверджений Постановою ВР № 2471-ХІІ. Відповідно до цієї Постанови набуття громадянами права власності на такі види майна, як вогнепальна гладкоствольна мисливська зброя, вогнепальна мисливська нарізна зброя, газові пістолети, револьвери й патрони до них, заряджені речовинами сльозоточивої та дратівної дії, холодна зброя та пневматична зброя калібру понад 4,5 мм й швидкістю польоту кулі понад 100 м/с; об'єкти, що перебувають на державному обліку як пам'ятки історії та культури; радіоактивні речовини, можливе лише на підставі відповідного дозволу. (Вказана правова позиція викладена в листі Верховного Суду України від 01.07.2013 "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ"). В даному випадку будівля гуртожитку не належить до вищеперелічених об"єктів, а посилання у позові на ч.1 ст.14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку", як на норму закону, яка виключила гуртожитки з товарного обороту, є невірним. Так, вказаний Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, а ст.14 вказаного Закону - встановлює порядок передачі гуртожитків у комунальну власність з метою наступної приватизації в них житлових приміщень законними мешканцями гуртожитків. На вказаний Закон посилались у своїх рішеннях як Господарський суд Сумської області при винесенні рішення від 03.04.2008 року, так і Ковпаківський районний суд м.Суми у рішенні від 07.06.2011 року, зазначаючи, що включення гуртожитку до статутного фонду ВАТ "Сумське АТП-15927" порушує конституційне право на житло членів територіальної громади м.Суми - мешканців гуртожитку. В той же час, вказаний Закон не встановлює спеціального порядку набуття гуртожитків, як майна, цивільний оборот якого обмежений. Враховуючи всі вищезазначені обставини, суд вважає, що позов є необґрунтований, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed