Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить збільшити розмір аліментів, які сплачує відповідач [PERSON] за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.09.2013 року у справі № 643/8520/13 на її користь, на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , з дня подачі цієї позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття у твердій грошовій сумі у розмірі прожиткового мінімуму на дитину в сумі 2510 грн.; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь Ѕ вартості витрат, сплачених нею на лікування їхнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 14400 грн.; стягнути судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що між нею та відповідачем 27.07.2007 року був укладений шлюб. В шлюбі, у них з відповідачем народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 20 лютого 2021 року. З часу розлучення, дитина постійно мешкає з позивачкою та знаходиться на її утриманні а так як, відповідач, участі у виховані та утриманні дитини не приймав, вона була вимушена звернутися до Московського районного суду з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання дитини. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.09.2013 року, стягнуто з [PERSON] , аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 червня 2013 року й до досягнення дитиною повноліття. Так, в зв`язку з рішенням, винесеним Московським районним судом м. Харкова, на теперішній вона на утримання дитини, отримує від відповідача 1100 грн. Але, Законом № 2475-VIII від 03.07.2018 року, до абзацу другого частини 2 ст. 182 СК України були внесені зміни, якими було встановлено, що «Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Тобто, розмір аліментів, нище якого, відповідач не має права сплачувати на утримання неповнолітньої дитини, згідно рішення суду, на теперішній час - не відповідає мінімальному гарантованому Законом рівню аліментів в зв`язку зі зміною вимог законодавства. Крім того, в зв`язку з тим, що дитина росте, постійно хворіє, в зв`язку з чим потребує додаткових витрату га її утримання. Так, при огляді у лікаря хірурга, яке мало місце 26.08.2021 року у дитини був виявлений сколіоз в зв`язку з чим, дитині рекомендовано плавання. Вартість однієї години занять плавання складає 100 грн. Також, лікарем-хірургом рекомендовані полівітаміни, супінатори. Вартість огляду лікаря-хірурга склало 400 грн., вартість огляду лікаря-окуліста - 300 грн. Також, курс лікування у лікаря ортодонта коштував 16 000 грн. В цю вартість вкладені всі процедури, які лікар-ортодонт виконує протягом періоду лікування. За виготовлення ретенційного апарату (шинування, пластиночний апарат, каппа та ін.) сплата провадиться окремо. Отже згідно фінансової угоди від 01.04.2020 року, загальна вартість лікування склала 28 800 грн. Крім того, дитина потребує як фізичного так й іншого розвитку для необхідно сплачувати зайняття у кружках та факультативах. При призначенні аліментів на утримання їхньої дитини в 2013 році, на утриманні у відповідача була ще одна дитина від іншого шлюбу, але на теперішній час, у відповідача, на утриманні, крім їхньої дитини, нікого не має. Натомість позивачка постійно несе витрати на оздоровлення, спортивні заняття, лікування дитини, а її доходи не дозволяють в повній мірі забезпечувати всім необхідним дитину. Позивачка вважає, що з відповідача повинно бути стягнуто 50% суми, витраченої нею на лікування дитини та витрати за яке підтверджуються фінансовою угодою від 01.04.2020 року. Так як на лікування дитини, нею, була сплачена сума у розмірі 28 800 грн., вважає, що відповідач повинен компенсувати їй 50% від сплаченої лікувальному закладу суми, тобто 14 400 грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.09.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 18.10.2021 року відповідач [PERSON] , не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, подав відзив на позов, в якому зазначив, що позивачем не надано до суду доказів що підтверджують існування даних юридичних фактів у сторін спору, отже по першому пункту позовних вимог позивача, щодо збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] слід відмовити. Крім того зазначив, що вже довгий час допомагає матеріально своїй рідній сестрі [PERSON] , яка виховує сама двох неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги позивача, щодо стягнення з нього додаткових витрат на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у зв`язку з погіршенням його стану здоров`я, у розмірі 14400,00 грн., що є 50% від 28800,00 гри., які позивач витратив на лікування сина визнає частково у розмірі 4000,00 грн. Щодо понесених позивачем витрат по сплаті послуг з огляду лікарем хірургом та окулістом у розмірі 700,00 грн. зазначає, що позивачем не надано ні йому ні до суду документів, що підтверджують такі витрати. Щодо понесених позивачем витрат по сплаті послуг лікаря ортодонта у розмірі 28800,00 грн. зазначає, що позивачем не надано ні йому ні до суду з поліклініки чи лікарні направлення на прийом до лікаря ортодонта, знімки щелепи та висновку лікаря ортодонта з рекомендаціями про необхідність неповнолітньому сину [PERSON] проходження курсу лікування та косметології щелепи у лікаря ортодонта. Враховуючи викладене, просить суд позовні вимоги позивача задовольнити частково, визначити позивачу розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину, тобто ј частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту набрання рішення суду в даній справі і й до досягнення сином повноліття; стягнути з нього на користь позивача витрати на лікування сина [PERSON] у розмірі 4500 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Кайданнік Д.А. у судовому засіданні частково визнали позовні вимоги, з обставин викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони у справі, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис 775 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.02.2012 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.09.2013 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволені, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частина від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 червня 2013 року й до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 8 липня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». Цим Законом були внесені зміни до Сімейного кодексу України та ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Зі змісту ст.ст.181, 192 СК України вбачається, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 та ст.184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилається позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05 лютого 2014 року). У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку зі значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі"). За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині зміни способу стягнення аліментів та визначення їх розміру у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. Щодо позовних вимог про стягнення додаткових витрат на лікування дитини, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з вимогами ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Пленум Верховного суду України у п. 18 Постанови № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», звернув увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно, згідно ч. 2 ст. 185 СК України. Позивачка [PERSON] просила стягнути з відповідача [PERSON] додаткові витрати на лікування дитини у розмірі 50% суми сплаченої нею за лікування у розмірі 14400 грн. Так, відповідно до запису лікаря-хірурга, який міститься в матеріалах справи та датований [INFO] , у дитини [PERSON] (14 років) був виявлений S- образний сколіоз, у зв`язку з чим було рекомендовано плавання. Крім того, з позовної заяви вбачається, що курс лікування у лікаря ортодонта позивачці коштував 16 000 грн. Позивачем на підтвердження позовних вимог була надана копія Фінансової угоди, відповідно зі змісту якої убачається, що загальна сума за курс лікування (шинування) її сина [PERSON] становить 16000 грн., 01.04.2020 року сплачено аванс у сумі 8000. Факт укладання такої угоди, відповідачем та його представником не заперечується, лише стверджувалося, що вона є нікчемною на підставі відсутності певних реквизитів документу. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 13.09.2017 року у справі № 6-1489цс17. Оскільки тягар доказування покладено на позивача, то заявляючи додаткові витрати, позивач в будь-якому випадку повинен їх обґрунтувати та надати беззаперечні докази на їх підтвердження. Дані додаткові витрати, на відміну від аліментів, мають бути викликані саме особливими обставинами. Тобто, якщо стягнення аліментних зобов`язань викликане необхідністю дитини у харчуванні, одязі та забезпеченні елементарних умов життя, то додаткові витрати заявляються саме у зв`язку з хронічними або разовими проблемами зі здоров`ям дитини, або у разі обставин, які пов`язані з розвитком здібностей дитини. Тому, заявляючи вимоги про одноразове стягнення додаткових витрат на дитину, необхідно надати докази усієї суми фактично понесених витрат, в той час, як заявляючи про періодичні або постійні витрати, позивач повинен довести їх необхідність. Якщо ці витрати пов`язані з особливим станом здоров`я дитини, то необхідно надавати медичні довідки, висновки лікарів, їх рекомендації щодо лікування дитини в Україні чи за кордоном, тривалості та періодичність лікування та з урахуванням цього розрахунок його вартості, а також про вартість ліків, які необхідно придбавати дитині. Аналізуючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що витрати на сплату лікування є додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України, та не входять до складу аліментних платежів. Суд вважає доведеним суму додаткових витрат на дитину у розмірі 16 000 грн., відповідно до вказаної фінансової угоди, виходячи із презумпції правомірності правочину, та вважає їх необхідними для забезпечення здоров`я дитини. Інша частина додаткових витрат на дитину, позивачем не доведена за відсутності письмових доказів таких витрат. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення додаткових витрат підлягають частковому задоволенню, а саме стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] додаткових витрат на лікування неповнолітнього сина [PERSON] у сумі 8000 грн., оскільки будь-яких інших доказів того, що вона понесла витрати позивачкою не надано. Питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: partial