Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Позивач звернулася\~до суду\~з позовом\~до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до договору дарування від 04 березня 1989 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON]Д, та зареєстрованого в реєстрі під № 1-713, позивач є власником домоволодіння №1 по вулиці Штормовій у м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ). Разом з нею в спірному домоволодінні зареєстрований [PERSON], який є сином позивача. Відповідач [PERSON]\~в домоволодінні\~не проживає\~з 2016\~року,\~не користується\~ним,\~не несе\~витрат на\~його утримання,\~тому позивач\~звернулася до\~суду та\~просила визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням домоволодінням №1 по вулиці Штормовій у м.Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ). В судовому засідання позивач [PERSON] надала пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за п.1,2,4 4 ч.1. ст. 280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не зявився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено,\~що відповідно до договору дарування від 04 березня 1989 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під № 1-713, позивач є власником домоволодіння №1 по вулиці Штормовій у м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ). (а.с.6-7). Разом з нею у спірному домоволодінні зареєстрований відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою №137992 від 20.02.2018, виданою головою квартального комітету. (а.с.17). Відповідач [PERSON] залишається зареєстрованим в домоволодіння №1 по вулиці Штормова у м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ), утім в ньому не мешкає без поважних причин, особистих речей в ньому не має, оплату комунальних послуг не здійснює, що підтверджується наданими доказами. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] втратив право користування спірним житлом. Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, суд враховує, що під час розгляду справи, позивач просила віднести судові витрати на її рахунок.

Outcome: approved