Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаною заявою, якою просив встановити юридичний факт, що його вимушене переселення в лютому 2015 року з окупованої та незаконно анексованої території Автономної Республіки Крим, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна. Заявник мотивує свої вимоги тим, що до свого вимушеного переселення він був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що до початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої окупації частини території Автономної Республіки Крим співпрацював з Меджлісом кримськотатарського народу, був повноправним громадянином своєї держави та жив повноцінним життям. Однак, в лютому 2015 року він був змушений виїхати з свого постійного місця проживання внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим. При цьому в обґрунтування обставин вимушеного переселення повідомляє, що перша фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов'язанням Російської Федерації порядку перетину Державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань. Після проведеного 16 березня 2014 року так званого референдуму про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, Україна повністю втратила контроль над півостровом. При цьому результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». Міжнародно-правовий аналіз подій у Криму 2014 р. доводить, що Російська Федерація не отримала суверенітет над півостровом відповідно до жодного із передбачених міжнародним правом способів набуття території. Натомість, відбулась військова окупація Автономної Республіки Крим та м. Севастополь. Як наслідок, Росією було порушено практично усі обов'язки держав, передбачені принципом територіальної цілісності та її ж міжнародно-правові зобов'язання, зокрема, за Статутом ООН, Гельсінським заключним актом НБСЄ, ст. 5 Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав 1991 р., п. 2 Будапештського меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 р., ст. 2 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною та Російською Федерацією 1997 р., Договором про україно-російський державний кордон 2003 р. Таким чином, Російська Федерація, здійснивши збройну агресію проти України, порушила ряд міжнародно-правових актів і, як наслідок, міжнародне співтовариство наклало на неї ряд санкцій, вплив яких триває досі. Зазначає, що в березні 2014 року почалась військова агресія Російської Федерації в Автономній Республіці Крим, коли на вулицях міста Сімферополь з'явились невідомі особи у військовій формі без розпізнавальних знаків, які отримали назву «зелені чоловічки» та «кримська самооборона». Більшість вказаних осіб відкрито носили вогнепальну зброю та пересувалися на воєнному транспорті. Пізніше вони були ідентифіковані, як російські кадрові військові, співробітники Головного Розвідувального Управління Генерального Штабу РФ, службовці Федеральної Служби Безпеки тощо. Згодом, даними збройними формуваннями були захоплено адміністративні будівлі півострову та встановлено над ними російські прапори. Після так званого «референдуму» Україна втратила контроль за ситуацією на півострові, почались утиски кримських татар; проведення мирних мітингів значно ускладнилось. Окупаційна влада докладала зусилля для розпалювання міжнаціональної ворожнечі, проводячи пропаганду серед російського населення і показуючи неправдиву інформацію щодо кримських татар в ЗМІ. Одночасно з описаними обставинами в Криму була введена валюта РФ - російський рубль, та вилучена з обігу українська гривня. Поступово перетин адміністративного кордону між Кримом та материковою Україною був ускладнений, оскільки російські військові та працівники спецслужб встановили блокпости, на яких обшукували громадян. 21 квітня 2014 року заявник став свідком того, як загін «кримської самооборони» в кількості 40 чоловік увірвався в будівлю Меджлісу кримськотатарського народу з метою зірвати український прапор і встановити кримський. У результаті постраждали троє жінок - робітниці БО «Фонд «Крим», які протистояли насильницькому зняттю прапора. Внаслідок постійних стресів, які виникали під час перебування в Криму, у заявника погіршився стан здоров'я. Як наслідок, у лютому 2015 року [PERSON] був вимушений переміститися з окупованої Російською Федерацією автономної Республіки Крим до міста Києва, аби мати змогу працювати та жити звичним життям, не турбуючись про власну безпеку. Зазначає, що отримана ним довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.03.2017р. №0000253546, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, посвідчує лише факт його вимушеного переселення з Автономної Республіки Крим до м. Києва, і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Автономної Республіки Крим, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь України, було обумовлено тим, що заявник мав на меті визначити свій статус як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Відтак, заявник просив суд встановити юридичний факт того, що його вимушене переселення в лютому 2015 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна. В судове засідання заявник та його представник не з'явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, заяву про встановлення даного юридичного факту підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Заявник [PERSON], [INFO], уродженець Узбекистану, був зареєстрований та проживав за адресою: 97577, [ADDRESS], що підтверджується паспортом громадянина України, серії [NUMBER]. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 13.03.2017 р. №0000138871, заявник був вимушений переміститися з [ADDRESS]. Вказаною довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи посвідчено лише факт вимушеного переселення, однак відомості щодо причин переселення відсутні. При цьому, в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Поряд із тим, статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. Разом з тим, заява Верховної Ради України свідчить, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» [PERSON] проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід'ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. За даними Державної прикордонної служби України, 3 березня 2014 року Державна прикордонна служба України повідомила про чисельні порушення кордону повітряними військами Російської Федерації, зокрема гвинтокрилами та літаками. Кораблі Балтійського флоту Російської Федерації 1 березня зайшли в порт міста Севастополь. Військові Російської Федерації з 28 лютого постійно висаджувались на території Криму, зокрема в аеропорт Кача. Решта повітряної техніки, зокрема гвинтокрили приземлилися поряд з аеропортом, при цьому на запитання старшого прикордонного наряду щодо необхідності оформлення встановленим порядком цих вертольотів, які прибули на територію України з порушенням відповідної угоди без попередньої заявки, відповіді не отримано. Протягом останніх діб спостерігалися непоодинокі випадки прибуття до Автономної Республіки Крим підрозділів Збройних Сил Російської Федерації з порушенням міжнародних норм та угод. Військові Російської Федерації маскували своє походження шляхом відмови від нашивок та розпізнавальних знаків, за що отримали назву "зелені чоловічки". Організація "Стоп-терор", яка спеціалізується на дослідженні Російсько-Української війни помітила, що операцію по окупації Криму виконували російські військові з різних родів військ та з різних областей Росії. Так, 15 окрема мотострілкова бригада з місцем дислокації в Самарській області взагалі брала участь у військових операціях в Придністров'ї та Грузії. 11 березня 2014 року Державна прикордонна служба України повідомила про 14 вильотів військових повітряних суден. Станом на 13 березня 2014 року було заблоковано, захоплено або виведено з ладу 47 об'єктів Держприкордонслужби, зокрема Азово-Чорноморське регіональне управління, управління Сімферопольського прикордонного загону, Керченського, Севастопольського та Ялтинського загонів морської охорони, 10 відділів прикордонної служби, пункту пропуску "Сімферополь-авіа" та "Крим - поромна переправа", 29 постів технічного спостереження. О 16.00 год. 11 березня 2014 р. близько 100 озброєних військовослужбовців РФ фізично витіснили з пункту пропуску "Крим-поромна переправа" службовців Держприкордонслужби України, внаслідок чого роботу пункту пропуску було зупинено, прикордонно-митні операції не здійснювались. Захоплені прикордонні підрозділи перебували під постійним контролем озброєних військовослужбовців РФ та представників "Самооборони", персонал Державної прикордонної служби України на робочі місця не допускався. Внаслідок такої бойової активності мирне населення почало виїзд з території півострову. Тривав виїзд з Криму біженців, у першу чергу з числа кримських татар. До прикладу, протягом 11 березня 2014 р. з Криму виїхало 158 осіб. Непоодинокими були блокування українських військових та прикордонних пунктів пропуску в Криму. Зокрема, Державна прикордонна служба України відмічала блокування російськими військовослужбовцями українських прикордонників для того, що б російська військова техніка могла вільно проходити на півострів. Крім того техніка та матеріальні засоби доставлялись десантними кораблями Чорноморського флоту Росії. Як приклад, в бухті «Казача» з двох кораблів вивантажили спочатку 18 вантажних автомобілів «Урал», а згодом 17 автомобілів «Камаз» та 1 БТР. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела так званий референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації [PERSON] «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб'єктів». 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Виходячи із викладеного, результати референдуму від 16 березня 2014 року про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації є незаконними, Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб'єктів є нікчемним в розумінні Віденській конвенції про право міжнародних договорів 1969 року, а Федеральний конституційний закон РФ «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации нових субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя» таким, що порушує норми та принципи Статуту ООН. Міжнародне право передбачає кілька випадків правомірності набуття території, зокрема поняття сецесії (реалізація міжнародно-правового принципу самовизначення). Даний спосіб набуття території був використаний Російською Федерацією як привід здійснити приховану збройну агресію проти України. В обґрунтування своєї позиції, Російська Федерація робила наголос саме на "реалізацію народом Криму права на самовизначення", у процесі якої відбувся вихід зі складу України, утворення незалежної держави і входження нової держави до складу Росії. Однак фактичні обставини справи докорінно суперечать цим твердженням, вимогам до правомірності самовизначення у формі сецесії, положенням міжнародно-правового принципу територіальної цілісності, і спростовуються заявником фактами, зазначеними в матеріалах справи на стор. 4-5. Таким чином, замість отримання Російською Федерацією суверенітету над півостровом, відбулась військова окупація Автономної Республіки Крим та м. Севастополь, що призвело до порушення РФ низки міжнародно-правових актів, зокрема Статуту ООН, Гельсінського заключного акту НБСЄ, ст. 5 Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав 1991 р., п. 2 Будапештського меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 р., ст. 2 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною та Російською Федерацією 1997 р., Договором про україно-російський державний кордон 2003 р. Резолюція Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15 січня 2015 року, Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» №2067 від 25 червня 2015 року, Резолюція «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь (Україна)» від 15 листопада 2016 року містять докази, що в результаті анексії Російської Федерації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, була створена загроза для України та для Європейського союзу, визнають факт окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь Росією, вказують на систематичне порушення прав людини на півострові. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації території Автономної Республіки Крим, Україна є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявника з частини окупованої Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим, Україна, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов'язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв'язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. З IV Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 pоку, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, яку наводить заявник, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації. Так, Міжнародне інформаційне агентство «Голос Америки» опублікувало статтю «Суд у Гаазі вимагає від Росії припинити порушення прав етнічних українців і татар у Криму» від 19 квітня 2017 року, в якій зазначається, що Гаазький суд вимагає від Росії припинити порушення прав етнічних українців і татар у Криму, зокрема забезпечити права кримськотатарської громади на представницькі інституції, включаючи Меджліс та забезпечити доступ до освіти українською мовою. Також в своєму рішенні Міжнародний суд посилається на висновки Управління верховного комісара ООН з прав людини, які були опубліковані в серпні 2016 року та в листопаді 2015 року, та на звіт Моніторингової місії ОБСЄ з оцінки стану захисту прав людини в Криму від липня 2015 року, де, зокрема, йдеться, що освіта українською мовою зникає в Криму через тиск на шкільні адміністрації, вчителів та батьків, а також зазначається про порушення прав Кримських татар через заборону Меджлісу. Зі статті «Як живуть українці в Криму без російського громадянства?» від 10.02.2017 року, опублікованій в Інтернет-порталі «Центр інформації про права людини», вбачається, що без отримання Російського паспорту в Криму, громадянам України загрожують суттєві обмеження їх прав. Частина кримчан, які офіційно відмовилися від громадянства РФ, отримали дозвіл на проживання в Криму. Але є і ті, хто не став цього робити з принципових міркувань. З точки зору українських законів усі документи, видані в Криму представниками РФ, вважаються недійсними. За відмову від російського документу російська влада може переслідувати за проукраїнську позицію, обмежувати доступ до медичної допомоги, звільняють з роботи, відмовляти у перереєстрації паспорту та у наданні банківських послуг. До того ж, у законах РФ не прописані норми, як діяти в подібних ситуаціях. І коли громадяни без російського паспорту стикаються з подібними проблемами, місцева влада просто закриває на них очі. За даними аналітичної записки "Щодо дотримання прав кримськотатарського народу в анексованому Криму", яка опублікована на Інтернет-сайті Національного інституту стратегічних досліджень, з березня 2014 року суттєво збільшилась кількість порушень прав кримськотатарського народу. Це підтверджують звіти Міжнародних організацій, зокрема, звіт міжнародної правозахисної організації Human Rights Watch, де зазначається, що Росія, як держава-окупант, порушує права людини на півострові, особливо це стосується кримських татар. Порушення прав кримськотатарського народу виявляється по таким напрямкам: переслідуванні кримських татар, випадках насильства і жорстокого поводження, спрямованих проти корінного народу; примусі до «добровільної» депортації; обмеженні права на свободу віросповідання; обмеженні права на свободу мирних зібрань; примушуванні до відмови від громадянства України. На сторінках Інтернет-сайту «lb.ua» розміщена стаття «Озброєні люди зірвали прапор України з будівлі Меджлісу в Сімферополі» від 15.09.2014 року. Так, 15 вересня, в Сімферополі було вчинено напад на будівлю Меджлісу кримськотатарського народу. О 3:15 ночі до будівлі Меджлісу підійшли троє невідомих у масках. Двоє чоловіків одразу стали біля вхідних дверей, блокуючи вихід із будівлі, в руках одного з них був пістолет. Тим часом третій чоловік швидко піднявся по газовій трубі до прапора України, який встановили на фасаді будівлі і зірвав його. Згідно статті «У Криму єдину українську гімназію хочуть перевести на російську мову: учні з батьками розлючені» від 10.04.2014 року, яка була опублікована на Інтернет-сайті «ТСН», найкращу українську гімназію Криму збираються перетворити на російськомовну. У Міністерстві освіти Криму заявляють, що отримали кілька десятків заяв від батьків із проханням змінити мову навчання з української на російську. Натомість, директор гімназії стверджувала, що до адміністрації з проханням змінити мову навчання ніхто не звертався. Виходячи зі змісту статті «ОМОН напал на митинг крымских татар в Симферополе (фото)», що була опублікована на сторінках Інтернет-сайту «Подробности» 18.05.2015 року, в окупованому Криму 18 травня 2015 року співробітники силових спецпідрозділів оточили учасників автопробігу, присвяченого Дню пам'яті жертв депортації кримськотатарського народу, на автостанції "Західна" в Сімферополі. Близько 60 осіб затримали і відвезли в райвідділ міліції на вулиці Павленко. Як з'ясувалось, причиною затримання активістів стала поява в учасників автопробігу українського прапора. За змістом звіту «Про ситуацію на півострові у сфері міжетнічних відносин за лютий-травень 2014 року», що був опублікований на сайті Кримської польової місії з прав людини 21.05.2014 року вбачається, що після окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, на півострові значно погіршилась ситуація з дотриманням прав кримськотатарського народу. Так, в квітні та травні 2014 року окупаційна влада заборонила в'їзд колишньому главі Меджлісу, [PERSON], а також проводити нерелігійні свята кримськотатарської громади. Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» №2028 від 27 січня 2015 року. Щодо порушень прав самого [PERSON], які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі підтверджуються як власними поясненнями заявника та поданими ним доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбувався на окупованій території Автономної Республіки Крим та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення. В кінці лютого 2014 року заявник вперше побачив на вулицях м. Сімферополь невідомих осіб у військовій формі без шевронів, що невдовзі отримають назву «зелені чоловічки» та «кримська самооборона». Їх кількість щодня збільшувалась. Більшість цих осіб відкрито носили зброю, зокрема автомати, пістолети, тощо. Час від часу вони застосовували фізичну силу до кримчан. 26 лютого 2014 року відбувався мирний мітинг кримських татар біля будівлі Верховної Ради Автономної Республіки Крим. При цьому, на мітингу зібралися багато проросійськи налаштованих та підбурюваних спецслужбами Російської Федерації мешканців Криму. Вони захопили будівлю ВР АР Крим і встановили над нею російський прапор. Протягом короткого часу були захоплені всі інші адміністративні будівлі а українська символіка була замінена на російську. Згодом сам президент РФ [PERSON], в інтерв'ю російським телеканалам визнає, що операція із захоплення Автономної Республіки Крим була спланована і виконувалась не мешканцями Криму, а кадровими російськими військовими, співробітниками розвідки та іншими спецслужбами. 8 березня 2014 року заявник був учасником проукраїнської акції, на якій звучали гасла «Ні війні», «[PERSON] додому», «Слава Україні». З метою залякування патріотично налаштованих мешканців Криму, російська окупаційна влада направила на півострів колону БТРів. Заради безпеки громадян, акція була припинена. Після проведення так званого «референдуму» в березні 2014 року і незаконного приєднання Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, одразу ж почались утиски корінного народу Криму - кримських татар, та українців. Зокрема, була заборонена українська символіка, заборонялось проведення мітингів, зборів та національних свят. Російська окупаційна влада постійно докладала зусилля для розпалювання міжнаціональної ворожнечі, проводячи пропаганду серед російського населення і показуючи неправдиву інформацію щодо кримських татар в ЗМІ. Росіяни обмежили, а згодом взагалі припинили діяльність Меджлісу кримськотатарського народу і його структур, заборонили деякі релігійні громадські організації. З часом життя на півострові для патріотично налаштованих мешканців значно ускладнилось. Окупаційна влада замінила українську гривню на російський рубль, примушувала громадян отримати російське громадянство, обмежувала у наданні медичних та соціальних послуг осіб, які не мали російського паспорту, заборонила діяльність українських мобільних операторів та медіаресурсів. Крім того, замість адміністративного кордону між материковою Україною та півостровом, російські спецслужбовці облаштували прикордонні пункти пропуску, на яких обшукували осіб, які в'їжджають та виїжджають з Криму. 21 квітня 2014 року загін «кримської самооборони» в кількості 40 чоловік увірвалися в будівлю Меджлісу кримськотатарського народу з метою зірвати український прапор і встановити кримський. У результаті постраждали троє жінок - робітниці БО «Фонд «Крим», які протистояли насильницькому зняттю прапора. Все це, а також погіршення стану здоров'я і порушення російською окупаційною владою прав корінних народів, змусили заявника в лютому 2015 року залишити тимчасово окуповану території Автономної Республіки Крим та переміститися до м. Києва, аби мати елементарну змогу жити та працювати, не турбуючись про власну безпеку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Автономної Республіки Крим було порушено низку конституційних прав заявника, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України. Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров'я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 256 ЦПК України, Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] переселився з території Автономної Республіки Крим з метою збереження життя, здоров'я, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю, соціальний захист та на свободу думки, совісті і релігії, в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявнику необхідно для визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved