Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

07 травня 2016 року позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просила: - встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] з червня 1999 року, визнати квартиру загально площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності, та поділити спільне майно подружжя наступним чином: - визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частину квартири загально площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частину квартири загально площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що починаючи з червня 1999 року вона та відповідач проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільний побут, господарство та бюджет, розділяли сімейні обов`язки та піклувалися один про одного як родина. У подальшому вони зареєстрували свій шлюб офіційно. Разом з цим, офіційне підтвердження факту перебування у фактичних шлюбних відносин з червня 1999 по час укладання шлюбу 18.08.2005 безпосередньо впливає на її права та інтереси, оскільки за час перебування у фактичних шлюбних стосунках із відповідачем ними було набуто у власність вказане вище нерухоме майно, яке підлягає поділу як спільне майно подружжя. Однак відповідач її права не визнає, на пропозицію розділити майно по договору відмовляється. З огляду на вказані обставини, позивач вимушена звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 04.07.2016 позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків зі сплати судового збору у встановленому судом розмірі. Після усунення вказаних недоліків, ухвалою суду від 16.08.2016 було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.10.2016. 22.09.2016 на адресу суду надійшла заява позивачки про забезпечення позову. Ухвалою суду від 23 вересня 2016 року вказану заяву про забезпечення позову було задоволено частково, накладено арешт на 1/2 частину квартири, яка знаходиться у [ADDRESS] . Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі. В ході судового розгляду, після дослідження всіх наданих позивачкою доказів, відповідач визнав заявлені позовні вимоги. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації просив прийняти рішення в інтересах та на користь малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та слухати справу за відсутності представника служби у справах дітей. Представник третьої особи Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Вислухавши думку сторін, суд вважав за можливе розглядати справу у відсутності третіх осіб, на підставі наявних у ній матеріалів, оскільки їх неявка не перешкоджає постановленню рішення у справі. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Статтею 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)неприпустимість свавілля втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судових захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.2-5 ст. 13 цього Кодексу. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя визначається нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч.4 цієї ж статті, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну "сімейне життя", вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зав`язків. Так, у справі "Ельсхольц проти Німеччини" суд визначив, що "поняття сім`ї (за статтею 8ЄКПЛ) не обмежуються стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші "сімейні" de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом". У справі "Джонстон проти Ірландії" (справа номер ЕСН-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вино складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства. В п. 6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року №5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до частини 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт. Встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана на ім`я відповідача за договором купівлі-продажу від 11.11.2003, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Селіверстовим В.О. за реєстровим №5899. Судом також встановлено, що з червня 1999 року до 18.05.2004 року позивач проживала разом з відповідачем, як чоловік та дружина однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується наступним. Так, відповідно до договору оренди квартири від 01.06.1999, наданою на адвокатський запит представнику позивача від колишнього роботодавця відповідача вбачається, що вказаний договір був укладений відповідачем на своє ім`я щодо оренди квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.3 вказаного договору орендодавець погодив проживання на площі предмету оренди також дитини відповідача від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] в якості дружини орендаря. У вказаній квартирі позивачка проживала з відповідачем до липня 2001 року. В подальшому позивач та відповідач спільно орендували до 08.02.2005 чотирикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також з матеріалів справи встановлено, що за час проживання за цією адресою відносно позивача та відповідача було вчинено кримінальне правопорушення, тобто крадіжку особистого майна, речей та грошових коштів. Вказане обставина підтверджується відповідями Солом`янського управління поліції ГУНП України вих. №147а/з/125/55/02-16 від 15.06.2016, №489 а/з/125/55-2019 від 25.11.2019. Крім того, обставини щодо спільного проживання позивача та відповідача як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу за період з червня 1999 і до реєстрації їх шлюбу також підтверджені показами допитаних у суді свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, у суді свідок [PERSON] зазначив, що з 2001 року працював особистим водієм відповідача, був свідком у кримінальній справі щодо пограбування [PERSON] та [PERSON] . Також він показав, що в цей період позивачка дистанційно навчалася в Чернігівському юридичному коледжі, вела господарство, готувала їжу, сплачувала комунальні платежі, робила закупівлі продовольчих та інших товарів для спільного з відповідачем побуту. Проживали вони разом постійно як подружжя, часто приймали гостей та відвідували родичів, святкували сімейні свята, тощо. Також часто разом з позивачкою та відповідачем проживав і син відповідача від першого шлюбу. Допитана в якості свідка [PERSON] , показала, що вона познайомилася з позивачкою у 1997 році, неодноразово відпочивала разом з позивачкою та відповідачем, відвідувала їх родину. Свідку відомо, що останні проживали разом приблизно з літа 1999 року, до цього майже рік вони зустрічалися, проте разом не проживали. А вже з 1999 року вони проживали разом як родина, вільний час проводили разом, в тому числі часто виїжджали у відпустки закордон, по Україні. Позивачка майже завжди супроводжувала відповідача також в його ділових поїздках. Свідок [PERSON] також зазначила, що в 2005 році позивачка з відповідачем одружилися та переїхали до спірної квартири, при цьому весь дизайн квартири було зроблено особисто позивачкою, нею замовлялися та оплачувалися меблі, текстиль, двері, тощо. Вказане також підтверджується копією туристичного ваучеру на проживання в готелі в м. Лімассол на Кіпрі в 2004 році, наданою позивачкою., копіями квитанцій №4199 від 30.07.2004 та рахунку-фактури №СС-001881 від 30.07.2004, квитанції №4891 від 13.10.2004 та рахунку-фактури №СС-002826 від 13.10.2004, накладної №04/109995БН від 06.09.2004, договору-заказу №1705 від 08.10.2004, разом з рахунками на оплату та чеками, договору №24 від 19.11.2004, договору - заказу №733 від 08.10.2004, що підтверджує факт спільного проживання та ведення господарства позивачкою та відповідачем як подружжя. Свідок [PERSON] , зазначив що взаємовідносини сторін як подружжя починалися на його очах, він неодноразово відвідував їх оселі орендовані, а з 2005 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , і бачив, що між ними існують дійсно близькі подружні стосунки, вони піклувалися один про одного, мали спільний бюджет, позивачка тривалий час була домогосподаркою, забезпечувала комфорт та спільний побут, завжди радо приймала гостей, з 2001 року подружжя мало спільну домашню тварину - породистого британського кота. Свідок [PERSON] , показала, що з 1998 року працювала хатньою робітницею відповідача, відвідувала родину відповідача двічі на тиждень для прибирання оселі та прасування білизни, допомагала позивачці вести господарство та готувати їжу. Також свідок повідомила, що позивачка дійсно проживала з відповідачем однією родиною постійно приблизно з 1999 року. Крім того, з наданих у суді позивачем доказів у вигляді фототаблиць вбачається, що на них відображено деталі спільних подорожей, відпочинку та побуту позивача та відповідача, як подружжя. При цьому, надані для огляду в судовому засіданні оригінали фотознімків містять проштамповану механічним способом дату їх друку - ще з 1999року, всі знімки містять електронну дату їх фотозйомки. У судовому засіданні 06.12.2016 представником позивача було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи в якості електронного доказу диску із відеозаписом весілля [PERSON] та [PERSON] , яке відбулося 18.08.2005. З оглянутого в суді відеозапису вбачається, що на вказаному електронному носії містяться записи привітань гостей, які вимовляють промови й тости, та зазначають, що наречені вже понад п`ять років проживають разом як родина, і нарешті вирішили зареєструвати шлюб та відсвяткувати цю подію. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Оцінюючи надані позивачем письмові та електронні докази, покази допитаних у суді свідків, суд вважає їх належними та допустимими в підтвердження проживання позивача однією сім`єю з відповідачем, наявності спільного побуту, спільних друзів, спільного відпочинку, придбання нами товарів та послуг для спільного ведення господарства та облаштування побуту. У п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні родині. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти, тобто між ними склалися та існують усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно наданих відповідачем письмових та усних пояснень в суді вбачається, що останнім визнаються обставини щодо факту перебування його та позивачки у фактичних шлюбних відносинах з червня 1999 року по 17 серпня 2005 року ,тобто дати офіційної реєстрації шлюбу. Також відповідачем визнано, що у вказаний період він проживав спільно з позивачем, вони були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки, що притаманні подружжю. В силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає встановленим, що сторони з 01.06.1999 по 17.08.2005 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, а відтак, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю доведені позивачем. Разом з тим, норми СК України у редакції Закону набули чинності з 01.01.2004 року, тобто з одночасно з набранням чинності ЦК України. У той же час, норми Кодексу про шлюб та сім`ю України у редакції від 20.06.1969 втратили чинність зі вступом у дію СК України. Відповідно до перехідних положень, СК України регулює відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності. Таким чином, з урахуванням наведеного, позовні вимоги позивача в частині встановлення факту проживання її з відповідачем,як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу підлягають задоволенню щодо періоду з 01.01.2004 по 17.08.2005. Як випливає з перехідних положень ЦК України та СК України, ст.74 СК України набула чинності з 01.01.2004,та відповідно зворотної дії у часі не має. Між тим, норма ст. 112 ЦК РСР визначала, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Як встановлено вище судом, 11 листопада 2003 року за договором купівлі-продажу відповідач на своє ім`я придбав спірну квартиру [ADDRESS] , яка в подальшому, відповідно до Свідоцтва про право власності, що видано Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.07.2007 була зареєстрована на ім`я відповідача 26.07.2007 за реєстровим № 43776, тобто після реєстрації шлюбу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Так, за правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Така сама по суті позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах ВС від 18.09.2013 №6-66цс13 Аналізуючи матеріали справи та відповідність їх нормам матеріального права, суд вважає доведеним вимоги позивачки про те, що у період їхнього проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відповідачем було придбано майно, яке є їх спільною сумісною власністю, а саме: спірна квартира загальною площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено судом, у придбанні нерухомого майна позивачка приймала участь своєю працею, внеском в спільний бюджет, що підтверджується наступним. Як встановлено в ході розгляду справи та визнано відповідачем у справі, спірна квартира була придбана відповідачем в період проживання з позивачем у незареєстрованому шлюбі. При цьому встановлено, що частина коштів у розмірі 70 тис.дол США, що в еквіваленті становила 373000,00 грн. були отримані у борг позивачем за договором позики, укладеного 14.10.2003 з [PERSON] . Як вбачається зі змісту вказаної вище боргової розписки, кошти бралися у борг [PERSON] , тобто позивачем у [PERSON] для придбання квартири в будинку по [ADDRESS]. Також позивачем та відповідачем визнано в суді, що отримані у борг кошти від [PERSON] поверталися позивачем спільно з відповідачем, тобто за рахунок спільних заощаджень, як подружжям. Згідно вимог ст.ст. 76,77, 79, 80, 100 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Належжними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оціює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи надану позивачем боргову розписку від 14.10.2003 та визнання відповідачем фактів щодо придбання спірної квартири за кошти, в тому числі одержані у позику позивачем та подальшого повернення боргу, як подружжям, суд вважає, що надана розписки є належним та допустимим доказом в підтвердження придбання спірної квартири позивачем та відповідачем у період їх спільного проживання, як подружжя без реєстрації шлюбу. За вказаних вище обставин, суд вважає, що на спірну квартиру розповсюджується режим спільної сумісної власності. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 за №11, рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача і в частині поділу квартири [ADDRESS] шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності по 1/2 її частині за кожним. З урахуванням наведеного вище, позов підлягає задоволенню частково. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial