Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про зобов'язання вчинити певні дії. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21 січня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір - заяву №307231/34404/5-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 5 міс. в національній валюті, відповідно до умов якого він вніс, а відповідач прийняв грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок у сумі 15000 грн., на строк з 21.01.2015 р. по 21.06.2015 р., із нарахуванням процентів за ставкою 24% річних. Позивач зазначає, що на звернення до відповідача із вимогами про повернення суми вкладу, внаслідок закінчення строку його дії, відповідачем не було повернуто суму вкладу та не сплачено відсотки, що обмежує його право розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Тому позивач просить зобов'язати відповідача видати грошові кошти за договором №307231/34404/5-15 у національній валюті у розмірі 15000 грн. та відсотки по вкладу, нараховані в порядку, передбаченому договором, до дня фактичного повернення вкладу. У судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. З урахуванням положень ст. ст. 169, 224 ЦПК України та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21 січня 2015 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" та [PERSON] було укладено договір №307231/34404/5-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 5 міс. в національній валюті, який складається із договору-заяви та Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків. Відповідно до умов договору позивач він вніс, а відповідач прийняв грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок у сумі 15000 грн., на строк з 21.01.2015 р. по 21.06.2015 р., із нарахуванням процентів за ставкою 24% річних /а.с.4/. Факт внесення вкладником коштів на вкладний рахунок підтверджується копією меморіального валютного ордеру №31895730 від 21.01.2015 р. /а.с.5/. Відповідно до п.6 договору-заяви після закінчення строку, визначеного п.1 цього договору, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.2. основних умов. Після закінчення строку дії вкладу, позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення суми вкладу та нарахованих відсотків. Однак банком не було повернуто вклад та нараховані відсотки /а.с.6/. Банком на адресу суду надіслана заява про те, що на підставі Постанови Правління Національного банку України "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України" від 01.12.2014 за №758, що діяла з 03.12.2014р. по 03.03.2015 р., банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Крім того з 18 вересня по 17 грудня 2015 року у АТ "Банк "Фінанси та Кредит" запроваджено тимчасову адміністрацію. Зазначені доводи представника відповідача суд не приймає з огляду на наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен, має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст.1058 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Згідно із ст.526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Крім того, розглядаючи справу "Золотас проти Греції", Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг вважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вваж аж, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи. Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому, посилання представника відповідача про повернення суми вкладу на підставі постанови Правління НБУ №758 від 01.12.2014 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошового-кредитного та валютних ринків України» та постанову Правління НБУ України №160 від 03.03.2015 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» не приймаються судом до уваги, оскільки, нормативно-правові акти НБУ не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст.4 Цивільного Кодексу України, оскільки, є нормативно-правовими актами органу державного управління. Тобто, посилання представника відповідача на постанови Правління НБУ №758 від 01.12.2014 та №160 від 03.03.2015 є безпідставними, оскільки, відповідні постанови цього банку є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин НБУ з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси. Зазначена правова позиція викладена у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2015. Посилання представника позивача на положення п.1 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", згідно якої під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників банку, є безпідставними У відповідності до п.1 ч.6 ст.36 зазначеного Закону, обмеження, встановлене п.1 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не поширюється, зокрема, на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився. Оскільки на момент введення тимчасової адміністрації строк виплати вкладу позивача закінчився, у банку не було підстав для відмови позивачу у поверненні депозиту. Таким чином, у порушення вищевказаних вимог чинного законодавства України та умов укладеного договору банківського вкладу, відповідач безпідставно не виконує взяті на себе зобов'язання щодо повернення коштів вкладнику за його вкладом після спливу строку дії договору, тому позовні вимоги про зобов'язання відповідача повернути суму вкладу та нараховані відсотки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивачем обрано спосіб захисту своїх прав, передбачений ч.2 ст.16 ЦК України, тому суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог та зобов'язання відповідача виконати обов'язок в натурі шляхом видачі готівкою належні позивачу грошові кошти. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що згідно з п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду , тому відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп., оскільки позивачем заявлено вимогу немайнового характеру.

Outcome: approved