Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Елавус ЛТД" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та грошової компенсації втрати частини доходів. Зазначив, що з 13 січня 2011 року по 28 січня 2014 року працював на ТОВ фірма "Елавус ЛТД" машиністом випалювачем обертових печей. 28 січня 2014 року звільнився на підставі ст. 38 КЗпП України за згодою сторін. При звільненні відповідач не виплатив йому належну до сплати заробітну плату. Так, згідно до наказу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.03.2014 року на його користь з ТОВ фірма "Елавус ЛТД" стягнено заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2013 року по листопад 2013 року у сумі 10706,27 грн. Сума заборгованості у 10706,27 грн. йому була сплачена лише 03 грудня 2015 року. На підставі викладеного просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 01.12.2013 року по 02.12.2015 року у сум 52675,85 грн. та компенсацію за нараховану та невиплачену заробітну плату станом на 02 грудня 2015 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 41402,64 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, у судове засідання представника не направив. Надав суду письмові заперечення у яки проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що заробітна плата є винагородою, яку роботодавець виплачує працівнику. Виплати, які підлягають стягненню відповідно до ст. 117 КЗпП України не є винагородою за виконану роботу, а тому не є заробітною платою і не належать до фонду оплати праці. Позовна вимога про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку не була заявлена в установлений законом строк у справі про банкрутство відповідача, отже, не має правових підстав для її задоволення відповідно до положень ч. 4 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Також, позивачем пропущений тримісячний строк для звернення до суду, наведені позивачем причини його пропуску не є поважними і цей строк не підлягає поновленню. Вислухавши позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Як встановлено судом, позивач [PERSON] працював у відповідача машиністом випалювачем обертових печей і 28 січня 2014 року звільнилася. На момент звільнення позивачу була нарахована заробітна плата та інші доплати, але виплачені в день звільнення не були. Судовим наказом Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 березня 2014 року з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з серпня по листопад 2013 року у розмірі 10706,27 грн. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23 червня 2015 року за справою № 922/3048/15 порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ фірма «Елавус ЛТД». Ухвалою суду від 23 жовтня 2015 року був затверджений реєстр вимог кредиторів ТОВ фірма «Елавус ЛТД», до якого було включено позивача з грошовою вимогою в розмірі 10706,27 грн. 03 грудня 2015 року в межах процедури санації відповідача заборгованість позивачу була виплачена повністю - в розмірі 10706,27 грн. Вказані обставини визнані сторонами і відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України доказування не вимагають. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15 січня 2016 року провадження у справі про банкрутство ТОВ фірма «Елавус ЛТД» було припинено. Тією ж ухвалою суду було визначено, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» строк або відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню (а.с. 67-71). За загальними положеннями ЦПК України під час ухвалення рішення суд зобов'язаний вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Суд вважає, що спірні відносини підпадають під дію правового регулювання норм, визначених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». До такого висновку суд дійшов виходячи з наступних положень національного і міжнародного законодавства та судової практики у зазначеній правовій сфері. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватися з обов'язковим урахуванням практики Європейського суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав». Поряд з цим, ст. 8-1 КЗпП України визначає, якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди. Таким чином, розглядаючи дану справу суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин практику Європейського Суду, а саме рішення у справі «Меньшакова проти України». У своєму рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 8 квітня 2010 року зазначив наступне: Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМ3 та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року і тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов'язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права». Відповідно до ст. 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша ст. 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга ст. 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга ст. 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої ст. 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Хоча можна стверджувати, що обґрунтуванню, наведеному судами щодо заявниці, суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період не мають жодного правового підґрунтя. Зокрема, ст. 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду. Отже, з урахуванням наведеного Рішення Європейського Суду з прав людини, у позивача відсутнє право на отримання відшкодування за затримку виплати заробітної плати на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю після видачі Орджонікідзевського районного суду м. Харкова наказу про стягнення з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на користь позивача суми заборгованості із заробітної плати. Крім того, відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. У п. 3 Ухвали Господарського суду Харківської області від 15.01.2016 року у справі №922/3048/15, визначено, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Законом строк або відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню. Грошова вимога позивача про стягнення додаткових грошових коштів у вигляді середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 01 грудня 2013 року по 02 грудня 2015 року в розмірі 52675,85 грн. та компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати нарахованої, але не виплаченої у встановлений термін заробітної плати станом на 02 грудня 2015 року в розмірі 41402,64 грн., не була заявлена у справі № 922/3048/15 упродовж строку, встановленого для їх подання, тобто, не є конкурсною вимогою. Таким чином, відповідно до вимог Ухвали Господарського суду Харківської області від 15 січня 2016 р. у справі № 922/3048/15 вимоги позивача про стягнення з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» є погашеними. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Частиною 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не с конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі. Відповідне правило не поширюється на вимоги кредиторів щодо виплати заробітної плати. Оскільки заявлені позивачем вимоги не є вимогами про стягнення заробітної плати і за цими вимогами позивач не був конкурсним кредитором, ліквідаційна процедура у відношенні відповідача не проводилася і не проводиться, то і підстави для задоволення судом зазначених вимог позивача повністю відсутні. Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. 117 КЗпП України, Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», суд -

Outcome: dismissed