Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу . Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 11 червня 2007 року, між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, позивач як первісний кредитор по договору відступив, а відповідач [PERSON], як новий кредитор по договору набув право вимоги за договором позики від 20.01.2006 року, укладеному між позивачем та [PERSON] Згідно п. 2.1 вказаного договору відступлення, порядок проведення розрахунків між ним та та відповідачем, [PERSON], мав бути визначений додатковою угодою. Між позивачем та відповідачем, [PERSON], 04.09. 2007 року було підписано додаткову угоду до договору про відступлення права вимоги від 11.06.2007 року , відповідно до умов якої, за отримання вказаного вище права вимоги, відповідач зобов'язався, не пізніше 25 грудня 2008 року, сплатити йому 300 000 доларів США в гривневому еквіваленті. Не зважаючи на те, що встановлений вказаною угодою термін розрахунку минув, на день звернення до суду, відповідач [PERSON] так і не сплатив позивачу борг. Тому борг перед позивачем складає 300 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті, враховуючи офіційний курс гривні до долару США складає: 300 000 дол. США х 8,0068 грн. = 2 402 040 грн. 04.09.2007 року між позивачем та відповідачем, [PERSON], було укладено договір поруки. Пунктом 2 договору поруки від 04.11.2007 року визначено, що в разі невиконання боржником його обов'язків по договору про відступлення права вимоги від 11.07.2007 року та додаткової угоди до нього від 04.09.2007 року, відповідач [PERSON] несе перед позивачем солідарну відповідальність за зобов'язання відповідача [PERSON] Згідно ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк та одностороння відмова від виконання зобов»язання не допускається. В зв»язку з цим просить постановити рішення, яким стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на його користь борг по договору про відступлення права вимоги в сумі 2402040 грн. та судові витрати. Представник позивача [PERSON] по дорученню [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] по дорученню [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що 11 червня 2007 року, між його довірителем, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, позивач, [PERSON], як первісний кредитор по договору відступив, а відповідач [PERSON] як новий кредитор по договору набув право вимоги за договором позики від 20.01.2006 року, укладеному між позивачем та [PERSON] Ніяких додаткових угод до договору про відступлення права вимоги, його довіритель не підписував, а тому не несе жодних грошових зобов»язань перед позивачем. В задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що 04.09.2007 року між позивачем та ним було укладено договір поруки, згідно якого він поручився за відповідача [PERSON] по договору про відступлення права вимоги від 11.06.2007 року та додаткових угод до нього. Строк сплати грошових коштів по вищевказаному договору настав 25 грудня 2008 року. До дня звернення до суду, а це більше ніж 6 місяців з кінцевої дати сплати коштів, [PERSON] до нього жодних вимог щодо виконання договору поруки не пред»являв. Тому на підставі п.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання не пред»явить вимоги до поручителя. Тому просив борг стягнути з основного боржника відповідача [PERSON], а в позові до нього відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення в частині позовних вимог до [PERSON], а в частині вимог до [PERSON] до задоволення не підлягає з наступних підстав. Стаття 11 ЦПК України зазначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто відповідно до цієї норми закону право визначення підстав і предмета позову належить позивачу. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст.13 ЦК, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору позики від 20 січня 2006 року (а.с. 8), укладеному між [PERSON], позивач по даній справі, позичив [PERSON], 3000 000 доларів США., а той зобовязався повернути їх до 20 січня 2007 року. 11 червня 2007 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, позивач як первісний кредитор по договору відступив, а відповідач [PERSON] як новий кредитор по договору набув право вимоги за договором позики від 20.01.2006 року, укладеному між позивачем та [PERSON] Договір відступлення права вимоги також в практиці ділового обороту називається "договором цесії", а його суб'єкти відповідно "цедентом" (старий кредитор) та "цесіонарієм" (новий кредитор). За умовами цього договору [PERSON] відступає, а [PERSON], набуває права вимоги за вищезазначеним договором позики. Згідно п. 2.1 вказаного договору відступлення, порядок проведення розрахунків між [PERSON] та [PERSON] мали бути визначені додатковою угодою. Тобто, зазначений пункт угоди свідчить про передачу прав вимоги на оплатній основі ( п.п. 1.1, 2.1 угоди, а.с. 5). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2008 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу були задоволені і з відповідача на користь позивача було стягнуто на погашення боргу 2155307 грн. З наведеного випливає, що [PERSON] реалізував свої права як новий кредитор за договором про відступлення права вимоги. При укладенні договору про відступлення права вимоги сторони, згідно даної угоди керувались гл.48 ЦК України, яка передбачає загальні положення про поняття зобов»язання та про сторони у зобов»язанні. Так згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд і може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове права іншій особі, крім випадків встановлених законом. Положення цієї статті закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право. Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Розумне здійснення цивільних прав передбачає адекватну оцінку особою цінності певного майнового права, доцільність своїх дій, наслідків здійснення або нездійснення цивільного права. У зв'язку з цим, розумним здійсненням цивільних прав слід вважати звичайні дії, які є адекватними стану правовідносин і які може вчиняти особа відповідно до її середнього рівня інтелекту та життєвого досвіду, а також професійного статусу особи. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тобто відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В судовому засіданні встановлено, що 04 вересня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали додаткову угоду, згідно п.1 котрої новий кредитор сплачує первісному кредитору 300000 доларів США, а в п.3 угоди зазначено, що сплата грошових коштів здійснюється не пізніше 25 грудня 2008 року у гривнях, відповідно до курсу гривні до долару США на день оплати боргу (а.с. 6). Згідно статті 513 цього кодексу правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Статтею 521 ЦК України також передбачено, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу. При цьому, суд вважає, що відступлення права вимоги є лише процесуальна заміна кредитора у правовідношеннях, яка на відміну від інших підстав заміни кредитора, передбачених ст. 512 ЦК України, здійснюється на договірній і оплатній основі. З наведених законодавчих приписів та встановлених фактичних обставин по справі випливає, що позов підлягає до задоволення в частині стягнення коштів з [PERSON], оскільки це відповідає волі сторін, висловленій при укладенні договору про відступлення права вимоги та додаткової угоди до нього. Не зважаючи на те, що встановлений угодою термін розрахунку минув, на день зверення до суду та розгляду справи, відповідач [PERSON] не сплатив борг позивачу. Тому борг перед позивачем складає 300 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті, враховуючи офіційний курс гривні до долару США складає 2402040 грн. ( 300 000 дол. США х 8,0068 грн. = 2 402 040 грн.) . Щодо посилання представника відповідача [PERSON], що його довірителем ніякої додаткової угоди не було підписано, суд ставиться критично та вважає, що дане заперечення [PERSON] висловлюється з метою уникнення виконання боргових зобов»язань, оскільки факт підписання додаткової угоди підтвердився висновком додаткової комісійної судово-почеркознавчої експртизи №1198 від 09.10.2013 року проведеної Кіровоградським відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, з якої вчабається, що підпис від імені [PERSON] в додатковій угоди до договору про відступлення права вимоги без № від 04.09.2007, який містить в колонці «Новий кредитор» під друкованим текстом «[PERSON]» виконаний самим [PERSON]. Суд, при ухваленні рішення, не погоджується та сумнівається в його правильності, а тому не приймає до уваги висновок №1537/11-11 експертного дослідження зображення підпису від імені [PERSON] від 11.02.2011 року, оскільки дане дослідження проводилось по заяві від 01.02.2011 року [PERSON], експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України та для проведення дослідження надійшла електрографічна копія додаткової угоди, а не оригінал угоди. Також судом не приймається до уваги висновок №281/282 комплексної, судової почеркознавчої та технічного дослідження документів експертизи від 02.07.2012 року виданого Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз (а.с.220-223), оскільки при проведенні експертизи експерту не було надано додаткових матеріалів вільних та умовно-вільних зразків підписів [PERSON], а надано дозвіл на використання зразків підписів, які містяться в матеріалах справи на клопотаннях та розписках. Виходячи з Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень» підписи особи, виконані на процесуальних документах судової справи, в межах якої проводиться експертиза, не можуть служити в якості вільних, так умовно-вільних зразків підписів, оскільки вони виконані після порушення провадження у судовій справі і прямо пов»язані з нею. За таких обставин, на момент проведення дослідження, в розпорядженні експерта був фактично єдиний вільний зразок підпису [PERSON] (на його копії паспорта), що безумовно, недостатньо для надання повного та обгрунтованого висновку з поставлених питань, на чому наголошував сам експерт. Тому на думку суду, експертом було проведено експертизу з використанням неналежних зразків підпису [PERSON], що свідчить про необгрунтованість наданого ним висновку та викликає сумнів в його правильності. Суд зазначає, що посилання представника відповідача [PERSON], що при проведенні повторної судово-почеркознавчої експертизи, експерти вийшли за межі наданих їм повноважень і провели не повторну експертизу, як було призначено на підставі ухвали Придніпровського районного суду м.Черкаси від 15.08.2013 року, а повторну комплексну почеркознавчу експертизу, безпідставні. Оскільки у відповідності до ч.5 ст.143 ЦПК України «Якщо проведення експертизи доручено спеціалізованій експертній установі, її керівник має право доручити проведення експертизи одному або кільком експертам, створювати комісії з експертів керованої ним установи, якщо судом не визначено конкретних експертів, у разі потреби замінювати виконавців експертизи, заявити клопотання щодо організації проведення досліджень поза межами експертної установи.». Відповідно до п.4.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказ Міністерства юстиції України від 08.01.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 N 1950/5), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 січня 2013 р. за N 1/22533 «У разі коли призначена первинна, додаткова, повторна або комплексна експертиза за процесом дослідження чи наданими об'єктами не є такою по суті, керівник експертної установи організовує проведення відповідної експертизи, а у вступній частині висновку зазначаються мотиви зміни її процесуального визначення відповідно до законодавства.» Тобто при проведенні дослідження експерти Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз діяли в межах визначених чинним закнодавством України. Згідно ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 599 ЦК України зобов"язання припиняється виконанням , проведеним належним чином. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку , що встановлені договором. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов"язання. В судовому засіданні встановлено, що 04.09.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого відповідач [PERSON] поручився за відповідача [PERSON] по договору про відступлення права вимоги від 11.06.2007 року та додаткових угод до нього. Строк сплати грошових коштів по вищевказаному договору настав 25 грудня 2008 року. До дня зверення до суду позивачем ( вх № 20022 від 07.12.2009 року), минуло більше 6-ти місяців з дня кінцевої дати сплати коштів. Позивач [PERSON] до відповідача [PERSON] жодних вимог що до виконання договору поруки не пред»являв, з цього приводу доказів суду не надав. Дану обставину в судовому засіданні сторони визнали. Згідно п.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлений, порука припиняєтьтся , якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання не пред»явить вимоги до поручителя. Поскільки строк сплати коштів настав 25.12.2008 року, а позивач [PERSON] до відповідача [PERSON] претензій протягом 6 місяців не пред»явив, то вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] до задоволення не підлягають. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, саме про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 2402040 грн., та про відмову в задоволенні позову до [PERSON] Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, з другої сторони суд присуджує понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обговорюючи питання про суму судових витрат суд виходить з наступного. Позивачем при подачі позову по квитанції № 667282209 від 12.11.2009 року сплачено судовий збір в сумі 1 700 грн., по квитанції № 667284709 від 12.11.2009 року витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. Тому на його користь позивача з відповідача [PERSON] слід стягнути вищевказані судові витрати в сумі 1820 грн. ( 1 700 грн. + 120 грн. = 1 820 грн. ) На підставі викладеного та

Outcome: partial