Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

17 березня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеною заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що [INFO] у м. Свердловськ Луганської області померла його мати [PERSON] , [INFO] , про що 19 листопада 2019 року відділом запису актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки складено запис акта про смерть № 1533 та видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після смерті його матері відкрилась спадщина на спадкове майно, яке знаходиться за останнім місцем її проживання - м. Свердловськ Луганської області, яке є тимчасово окупованою територією України. У встановлений законом термін він звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки із пред`явлених ним документів неможливо встановити факт смерті спадкодавця та йому рекомендовано звернутись до органів реєстрації актів цивільного стану для проведення державної реєстрації смерті у відповідності до чинного законодавства. З метою реєстрації факту смерті своєї матері, він звернувся до Новомосковського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), однак йому було відмовлено у вчиненні такої дії, оскільки смерть [PERSON] відбулась на тимчасово окупованій території України, і документи, які надані ним не створюють правових наслідків та йому рекомендовано звернутись до суду для вирішення цього питання. У зв`язку з чим, заявник просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , [INFO] , яка проживала: [ADDRESS] , померла [INFO] у м. Свердловськ, Луганська область, Україна, через хронічну недостатність кровообігу, дифузний кардіосклероз. Ухвалою суду від 18 березня 2020 року було відкрито провадження у справі (а.с. 13). У судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, але надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі (а.с. 11). Представник заінтересованої особи - Новомосковського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані заявником докази, приходить до наступного. Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частинами 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення Згідно абз. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом установлено, що заявник [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 07 березня 2020 року та наданим суду у засвідченій заявником копії (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19 листопада 2019 року, виданого Відділом запису актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки і наданого суду у засвідченій заявником копії, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 1533 (а.с. 8), що також підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 192 від 13 листопада 2019 року та довідкою про причину смерті від 13 листопада 2019 року, якої зазначено: хронічна недостатність кровообігу, дифузний кардіосклероз (а.с. 9). Вказаний населений пункт місця смерті [PERSON] (м. Свердловськ Луганської області) Законом України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей", Постановами Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-VIII "Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування" та № 254-VIII "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" визнаний тимчасово окупованою територією України. Отже, надане заявником свідоцтво про смерть, видане Відділом запису актів цивільного стану Свердловського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті особи в позасудовому порядку. Діюче законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. При цьому, видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, тобто без встановлення лікарем факту смерті, забороняється. З відмови начальника Новомосковського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мішукової Тетяни від 05 березня 2020 року № 623/14.27-14, наданої заявникові, вбачається, що [PERSON] , померла [INFO] на тимчасово окупованій території України, факт смерті документально не підтверджується та державна реєстрація смерті неможлива (а.с. 10). Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даних випадках є рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (далі - Закон) тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Стаття 4 цього Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Частинами 2, 3, 4 ст. 9 зазначеного Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону, у разі порушення його положень державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та керуються нормами міжнародного права з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. Факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети. Частиною 4 ст. 49 ЦК України передбачено, що реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей" № 1351-VIII від 12 травня 2016 року, місто Свердловськ Луганської області перейменовано на місто Довжанськ, а Сверловський район Луганської області перейменовано на Довжанський. Однак, місто Довжанськ (до перейменування - Свердловськ) Луганської області, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року за № 1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. У зв`язку з тим, що смерть [PERSON] настала на території міста Довжанськ (до перейменування - Свердловськ) Луганської області, на території якої нині жодний орган державної влади України не працює, суд погоджується з тим, що отримати лікарське свідоцтво про смерть, встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України - є неможливим. Крім того, ухвалюючи рішення суд бере до уваги, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів". Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Оскільки реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті [PERSON] неможлива, то суд вважає за необхідне встановити такий факт, задовольнивши вимоги заявника, які є доведеними та обґрунтованими. При цьому, судом встановлено, що виниклі правовідносини не є спірними, той факт, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м. Довжанськ (до перейменування - Свердловськ) Луганської області не оспорюється, а заявлена її сином заява покликана на підтвердження наявності факту смерті його матері і необхідна для захисту його спадкових прав. Встановленням даного факту права та інтереси третіх осіб порушені не будуть, а тому, суд вважає можливим задовольнити дану заяву. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням вищевказаних обставин, суд вважає можливим встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в м. Довжанськ (до перейменування - Свердловськ) Луганської області. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. На підставі викладеного,

Outcome: approved