Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

22 січня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" в якій просить суд стягнути з відповідача грошовий вклад за строковим договором банківського вкладу у сумі 11000 [PERSON], пеню у розмірі 61050,00 [PERSON], відсотки за користування вкладом у сумі 1925,00 [PERSON], 3% річних у сумі 877,89 [PERSON] та інфляційні втрати у сумі 7557,00 [PERSON], а разом 82 409,89 [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 08.02.2012р.між нею та АКІБ "УкрСиббанк" в особі начальника відділення №873 м. Камянка-Бузька [PERSON] було укладено договір банківського вкладу (депозит) строком на 3 місяці з 08.02.2012р. по 08.05.2012р. із виплатою 15% річних на перший строк. Зазначає, що вона внесла в касу банку 11000,00 [PERSON]. В подальшому умови договору пролонговувались, а їй нараховувались проценти. Коли в жовтні-листопаді 2012 року їй стало відомо, що відділення банку у м. Камянка-Бузька припинило свою діяльність, а сама керівник [PERSON] виїхала за межі України, то вона звернулась до банку із заявою про повернення коштів, проте кошти їй не повернули, так як вона не представила квитанції про внесення коштів. Вважає, що такі дії банку є неприпустимими, так як кошти вона передавала в приміщенні банку керівнику установи в присутності інших посадових осіб. За таких обставин вона звернулась до суду вважаючи свої права порушеними. В судовому засіданні позивачка та її представник свої вимоги підтримали та надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, зокрема посилався на те, що кошти які, як стверджує позивачка, на рахунок банку не поступали, а договір підписаний на підставі довіреності, яка припинила свою дію. Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 08 лютого 2012 року між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] було укладено договір банківського вкладу (депозит) №2630616913718464 EUR, за умовами п. 1.1. якого банк приймає на зберігання від вкладника або для нього грошові кошти (вклад) та зобовязується виплачувати вкладникові таку суму вкладу та проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених цим договором. Пунктом 1.3. цього договору визначено, що вкладник вносить/розміщує на вкладний рахунок суму 11000,00 [PERSON] на строк зберігання з 08.02.2012р. до 08.05.2012р., що є також строком дії договору. У п. 1.4. цього договору встановлено процентну ставку у розмірі 15% річних (а.с. 60-62). Відповідно до квитанції №22 про внесення готівки від 08.02.2012р. [PERSON] внесла до банку отримувача АТ "УкрСиббанк" 11000,00 [PERSON] (а.с. 59). Згідно п. 1.1. нової редакції статуту ПАТ "УкрСиббанк" зареєстрованого 08.07.2015р., такий є правонаступником по всіх правах та зобовязаннях АКІБ "УкрСиббанк" (а.с. 70-73). Як видно із Витягів з наказів ПАТ "УкрСиббанк" (а.с. 131-133) [PERSON] працювала на посаді заступника начальника відділення АКІБ "УкрСиббанк" з 27.06.2006р., а з 01.11.2006р. на посаді начальника такого відділення та наказом №89-ВК від 02.03.2012р. була звільнена з 15.03.2012р. за угодою сторін. Листом від 15.04.2013р. [PERSON] звернулася до голови правління АКІБ "УкрСиббанк" із проханням повернути їй кошти за договором банківського вкладу та виконання його умов зі сторони банку (а.с. 8-9). Згідно довідки ПАТ "УкрСиббанк" від 03.03.2016р. №57-2-2/0610 банк повідомляє, що 08.02.2012р. не здійснювалась операція з внесення 11000,00 [PERSON] коштів [PERSON] в касу відділення №873 АТ "УкрСиббанк" у м. Камянка-Бузька та номер рахунку банківського вкладу №26306142494073 не відкривався в банку, згідно облікових даних (а.с. 55). Висновком комплексної криміналістичної судово-почеркознавчої та технічної експертизи друкарських форм №2358/2359 від 28.11.2016р. встановлено, що в оригіналі договору №2630616913718464 EUR від 08.02.2012р. підпис від імені [PERSON] в рядку "Банк" виконаний [PERSON], підпис від імені [PERSON] в графі "Вкладник" виконаний [PERSON], а відтиск круглої печатки відділення №873 АТ "УкрСиббанк" нанесений рельєфною еластичною друкарською формою круглою печаткою Камянка-Бузького "Відділення №873 АТ "УкрСиббанк", вільні зразки якої були надані для порівняльного дослідження. Цим же висновком у п. 2 вказується, що встановити ким саме, [PERSON] чи іншою особою виконано підпис від імені [PERSON] на оригіналі квитанції №22 про внесення готівки від 08.02.2012р. не виявилося можливим (а.с. 177-183). Вирішуючи даний спір, суд виходить із того, що даний спір виник щодо правовідносин, які регулюються нормами законодавства про банківський вклад (§ 3 Розділу 71 ЦК України). Так, згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Верховний Суд України у своїй Постанові від 25.04.2012р. №6-20цс12 зазначив, що, відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необліковування грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу. Оцінюючи надані стороною позивача докази щодо укладення договору банківського вкладу та посилання сторони відповідача на нікчемність (недійсність) договору банківського вкладу, який укладено із [PERSON] суд дійшов до переконання, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів доведено факт як укладення з нею договору банківського вкладу, так і факт внесення нею коштів до каси банку і суд не вбачає підстав для кваліфікації такого правочину як нікчемного. Так, суд відзначає, що позивачка надала суду договір банківського вкладу та квитанцію про внесення коштів, і такі докази не спростовано стороною відповідача. Зокрема, щодо довідки банку про відсутність даних про банківську операцію з внесення коштів [PERSON] та не відкриття відповідного рахунку, то суд вважає, що така свідчить про невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу, як це і вказано у вищенаведеній Постанові ВСУ від 25.04.2012р. №6-20цс12. Сам факт не проведення суми коштів на рахунку банку, за умов наявності доказів про одержання таких від вкладника, не може слугувати причиною для відмови у позові. Щодо посилань представника банку на закінчення дії довіреності, на підставі якої [PERSON] укладала договір банківського вкладу з [PERSON], то хоч судом і дійсно встановлено, що договір банківського вкладу від 08.02.2012р. зі сторони банку був підписаний [PERSON] на підставі довіреності №1 від 08.01.2009р. посвідченої нотаріусом [PERSON] і така була дійсна лише до 31.12.2011р. (а.с. 39-40), однак така обставина не може бути підставою для відмови у позові, так як договір є дійсним на момент винесення рішення суду і ніким не оскаржено, а отже підлягає виконанню. Сама по собі обставина підписання договору представником на підставі довіреності, яка втратила чинність не свідчить також про нікчемність цього договору, оскільки прямої вказівки про таку нікчемність чинний ЦК не містить. Також, щодо підписання такого договору, суд вважає за необхідне відзначити, що на момент укладення договору банківського вкладу від 08.02.2012р. [PERSON] виконувала обовязки начальника відділення №873 АКІБ "УкрСиббанк", а тому на переконання суду такий договір укладений із представником банку, а позивачка [PERSON] не мала змоги перевірити повноваження представника банку в момент підписання договору. Оцінюючи квитанцію №22 від 08.02.2012р. про внесення коштів суд враховує, що проведеною судовою експертизою не встановлено факту її підписання іншою особою, хоч і не підтверджено факту її підписання [PERSON], а тому суд визнає такий доказ як допустимий. Щодо печатки відділення, яка проставлена на такій квитанції, то суд враховує, що відповідно до довідки ПАТ "УкрСиббанк" від 04.05.2016р. (а.с. 115) в архівному центрі Західного регіону відсутні документи на яких міститься відтиск такої печатки, і взірці такої не надано суду для призначення експертизи, що в свою чергу унеможливило проведення експертизи по питанню відтиску такої печатки. Відтак, суд вичерпав всі можливості щодо дослідження цієї обставини. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стороною відповідача не надано, а судом не здобуто належних та допустимих доказів того, що надані позивачкою договір та квитанція про внесення коштів містять підписи вчинені іншою особою, а печатки нанесені не оригінальними примірниками ПАТ "УкрСиббанк". Тому, враховуючи принцип змагальності сторін, суд дійшов до переконання, що сторона позивача довела факт укладення договору банківського вкладу із відповідачем, а також факт внесення коштів на виконання умов такого договору. Не приймаються до уваги судом посилання представника відповідача про те, що рішенням суду від 23.09.2014р. (а.с. 86-89) з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто кошти у сумі 812 351,91 грн., так як із цього рішення суду видно, що підставою такого стягнення були правовідносини позики на підставі укладеного між сторонами договору, тобто такі мали самостійну правову підставу їх виникнення і така є відмінною від даних правовідносин. А тому, вимоги [PERSON] в частині стягнення суми банківського вкладу та нарахованих відсотків підлягають до задоволення у відповідності до умов договору банківського вкладу. Вирішуючи питання про суму відсотків, яка підлягає до задоволення, суд враховує, що сума вкладу становить 11000,00 [PERSON], а період протягом якого слід нараховувати відсотки є з дня наступного за днем укладення договору - 09.02.2012р. і до дня, що передує винесенню рішення у справі 22.12.2016р. Причому, такий період визначено судом з огляду на положення умов договору від 08.02.2012., де у п. 1.3. вказано, що вкладник розміщує вклад на строк зберігання з 08.02.2012р. по 08.05.2012р., а у разі якщо вкладник не вимагає повернення вкладу у дату повернення, то з цієї дати дія договору продовжується на такий самий строк зберігання. Тобто, умови договору передбачають його автоматичну пролонгацію, а тому оскільки не встановлено підстав для його переривання, то дія такого договору не припинилась. У п. 1.4. цього договору вказано, що за час зберігання та користування коштами банк нараховує відсотки й виплачує вкладнику проценти на суму вкладу. Процентна ставка встановлюється у розмірі 15% річних. Проценти нараховуються від дня, наступного за датою внесення, до дня, що передує даті повернення. Таким чином, аналіз умов укладеного між сторонами договору свідчить, що сторони домовились про нарахування відсотків протягом всього часу з моменту укладення договору, до моменту фактичного повернення суми вкладу. А тому, суд вважає, що такі умови є обовязковими до застосування. За розрахунками суду, сума нарахованих відсотків становить 8042.05 [PERSON]. Окрім того, суд не вважає виходом за межі позовних вимог стягнення такої суми відсотків, так як позивачка хоч і просить суд стягнути відсотки у розмірі 1925,00 [PERSON], що є невірним, але загальний розмір її позовних вимог до баку становить 82 409,89 [PERSON], тобто більше ніж задовольнив суд. Щодо позовних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, то суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні таких вимог, так як аналіз договору банківського вкладу від 08.02.2012р. свідчить, що такий не містить умов про можливість нарахування пені, в той час, як за приписами ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Інфляційні втрати та 3% річних також не можуть бути нараховані на суму грошового зобовязання відповідача перед позивачем, так як інфляційні втрати нараховуються виключно на зобовязання, що визначені у національній валюті, в той час, як в даному випадку має місце іноземна валюта, а стягнення 3% річних, неможливе, так як умовами договору передбачено нарахування відсотків за користування вкладом у розмірі 15% протягом всього періоду, а тому таке стягнення призвело б до подвійного нарахування відсотків на одне й те саме зобовязання. Тому, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Як вказано у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" №14 від 18.12.2009р. у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. На день ухвалення рішення суду офіційний курс гривні відносно [PERSON] становить 2745.3112 грн. за 100 [PERSON], а відтак сума заборгованості, яку суд вирішує стягнути з відповідача у розмірі 19 042,05 [PERSON] становить 522 763,53 грн. Одночасно з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, так як позивачка була звільнена від сплати судового збору при подачі позову за умовами Закону України "Про захист прав споживачів".

Outcome: partial