Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

05 грудня 2016 року позивач звернулася з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі Чернігівської області, в якому просить стягнути на її користь 43 496,59 грн. в порядку спадкування після смерті [PERSON] суми недоотриманих нею пенсійних виплат за рішенням суду. Протокольною ухвалою суду від 26.12.2016 Управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі Чернігівської області замінено на належного відповідача - Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України. У судове засідання позивач та представник відповідача не з'явилися. У письмових заявах просили справу розглядати за їхньої відсутності, позивач також просила позов задовольнити, представник відповідача - відмовити в його задоволенні. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.09.2012 (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.07.2013, виданого державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори Завалієвою В.В., [PERSON] успадкувала після [PERSON], яка померла [INFO], спадщину, яка складається з недоодержаної пенсії за рішенням суду за період з 01 травня 2010 року по 26 травня 2011 року в сумі 43 496 грн. 59 коп., належної спадкодавцю згідно довідки № 8788/05, виданої 19 червня 2013 року Управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівському районі Чернігівської області (а.с. 6). Як убачається з матеріалів справи та письмових заперечень відповідача, ним визнається факт нарахування [PERSON] зазначеної суми на виконання судових рішень. Разом з тим, Управління відмовляє позивачеві у виплаті цих коштів як спадкодавцю [PERSON] Відповідно до частини першої ст. 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв'язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім'ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім'ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Відповідно до ст. 1227 Цивільного кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями ч. 1 ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, зазначеним у п. 5 ч. 2 цієї статті, може бути примусове виконання обов'язку в натурі. Як було встановлено судом, відповідачем утримується належне позивачеві спадкове майно у виді суми недоотриманої пенсійної виплати в розмірі 43 496,59 грн., нарахованої пенсіонеру [PERSON] за рішенням суду і не виплаченій їй за життя, право власності на яку в порядку спадкування за законом перейшло до позивача. Тим самим відповідач порушує право власності позивача на вказану суму грошей, яке підлягає судовому захисту способом примусового виконання обов'язку в натурі, тобто стягнення її на користь позивача. Крім того, суд вважає за необхідне наголосити, що відмова у виплаті успадкованих позивачем коштів становить порушення її права на мирне володіння своїм майном, передбачене статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У своїх висновках Европейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). Водночас ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах "Ван дер Мюсель проти Бельгії" та "Копеський проти Словаччини"). Особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права. "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копеський проти Словаччини"). А тому, зважаючи на принцип захисту легітимних очікувань особи та на однин з загальновизнаних способів захисту прав особи в національному законодавстві України, який полягає примусовому виконанні обов'язку в натурі, суд вважає, що стягнення з Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на користь позивача 43 496,59 грн. у порядку спадкування недоотриманих померлою [PERSON] пенсійних виплат є об'єктивним та обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Заперечення відповідача не спростовують позову і не беруться до уваги виходячи з того, що Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 року № 440, не передбачає права подання документів, зазначених у п. 4 цього Порядку, спадкоємцями померлого заявника - фізичної особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено рішення суду або видано виконавчий документ. У зв'язку з цим зазначений Порядок не може бути застосований для виконання судових рішень, на підставі яких була нарахована сума пенсійних виплат [PERSON], право на одержання якої перейшло в порядку спадкування за законом до позивача. Відсутність бюджетних коштів для виконання відповідачем свого зобов'язання не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права. За встановлених судом обставин справи та відповідних їм правовідносин позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. У зв'язку із задоволенням позову, згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути 551,20 грн. судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved