Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

У 2014 року позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначали, що їх батьки [PERSON] та [PERSON] перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось троє дітей, а саме: [PERSON], [PERSON], а також [PERSON], прізвища яких були змінені внаслідок укладення шлюбу. 19.09.1980 року їх батьками відповідно до укладеного договору купівлі-продажу придбано 51/100 частини будинковолодіння , розташованого за адресою [ADDRESS], який складається із житлової квартири та інших будівель і споруд, що розташовані на прибудинковій земельній ділянці. В подальшому у 1996 році проведено реконструкцію вказаного будинковолодіння, внаслідок чого придбана частина у зазначеному будинковолодіння змінилась з 51/100 на 33/100. [INFO] їх мати [PERSON] померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй частку у вказаному вище будинковолодінні та вони, а також їх батько та сестра [PERSON] у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР після смерті матері прийняли спадщину шляхом вступу у фактичне управління та володіння майном. Зокрема, на підтвердження факту прийняття спадщини після смерті матері, вказували на те, що в період з 1980 року по 1985 рік вони проживали у зазначеному будинковолодінні, вели спільне підсобне господарство, вирощували кролів, тримали у будинку свої особисті речі, відремонтували газовий котел, дах будівлі, а також проводили ремонті та інші роботи по благоустрою та покращенню стану будинку. У 1997 році їх чоловіки за їх особисті сімейні кошти та кошти їх батька власноручно добудували до зазначеного будинковолодіння ще одну кімнату з ванною та туалетом площею до 10 кв.м., проте документи щодо узаконення самочинного будівництва не оформили. В подальшому, у 1985 році їх сестра [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], який бажав самостійно вести господарство, а також зловживав спиртними напоями, у зв'язку з чим вони припинили вести спільне підсобне господарство разом зі своєю сестрою, проте продовжували їй матеріально та морально допомагати. [INFO] помер їх батько [PERSON], після смерті якого вони разом зі своєю сестрою за рахунок власних коштів забезпечили його поховання та виконали ремонтні роботи у будинковолодінні у відповідності до місцевих традицій, при цьому [PERSON] жодної участі у витратах на поховання та у проведення ремонтних робіт у будинку не приймав. При цьому, вказували, що на день смерті батька вони досягли пенсійного віку й відповідно були непрацездатними, а тому згідно вимог ст. 535 ЦК УРСР отримали право на обов'язкову частку у спадковому майні після смерті батька, однак з поважних причин спадщину після смерті батька не прийняли й відповідно не оформили свої спадкові права. Крім того, зазначали, що після смерті батька вони як рідні сестри між собою домовились, що оформляти документи про прийняття спадщини будуть не одразу, оскільки необхідно було узаконити самочинну добудову, а також вони були заклопотані медичними обстеженнями та лікуванням недієздатних дітей, а саме недієздатного сина, інваліда 1 групи з дитинства - [PERSON], були зайняті питанням оформлення опік, через що проходили різноманітні баготочисельні медичні обстеження, комісії та судові розгляди, що також перешкодило їм у визначені законом строки прийняти спадщину після смерті батька. Про те, що їх сестра [PERSON] одноосібно у листопаді 2001 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого у її власність перейшло усе спадкове майно, яке належало на день смерті [PERSON], зокрема 33/100 частин будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами, яке нібито придбано спадкодавцем на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 1990 року, хоча насправді вказаний договір був укладений 19.09.1980 року під час перебування померлого у шлюбі із [PERSON] та є їх спільною сумісною власністю, їм стало відомо після її смерті зі слів її чоловіка [PERSON], який після смерті [PERSON] відповідно до вимог закону був її єдиним спадкоємцем. При цьому, зазначали, що ними з поважних причин пропущено строк для прийняття спадщини після смерті їх батька, оскільки вони на момент смерті батька були пенсіонерами та на їх догляді і утримання перебували діти інваліди, а також час оформлення [PERSON] свідоцтва про право власності на спадщину після смерті [PERSON] співпав з часом проходження обстеження та лікування сина [PERSON], а також визнання останнього недієздатним та призначення її опікуном, у зв'язку з чим [PERSON] окрім догляду за власною дитиною інвалідом змушена була допомагати сестрі доглядати сина в період судового розгляду справи щодо визнання його недієздатним. У зв'язку з наведеним вважають, що пропущений ними строк підлягає продовженню на підстави вимог діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства. В подальшому, дізнавшись про наявність у [PERSON] можливості на підставі наявних у нього документів оформити на себе право власності на спірне будинковолодіння, вони шляхом переговорів з останнім дійшли згоди, що він після оформлення спадщини спірний будинок, який є спадковим майном, їм подарує спірну частину будинковолодіння за договором дарування, як єдиним живим спадкоємцям майна після смерті їх батьків, проте після похорону дружини, [PERSON] переїхав проживати в с.Поточище, Городенківського району, Івано-Франківської області, де помер, похованням якого займались виключно вони. Посилаючись вказане, також вважають, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09.11.2001 року видане на імя [PERSON] ураховуючи те, воно було видане з порушенням норм чинного на той момент законодавства, оскілки при його видачі не було враховано їх право на обов'язкову частку у спадковому майні як непрацездатних дітей спадкодавця та з урахуванням успадкованої частки після смерті матері сума часток позивачів у спірному майні має становити 17,45/100, а також з огляду на те, що спірне свідоцтво видано з урахуванням даних, які не відповідають дійсності, зокрема в частині дати укладання договору-купівлі продажу спірного будинковолодіння та без врахування того, що майно було придбане в період шлюбу спадкодавця з [PERSON], а також без врахування здійсненої самочинної добудови, вона підлягає визнанню недійсним. Також з урахуванням вищевказаного, вважають що підлягає визнанню недійсним і свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок від 12.06.1996 року, видане на імя [PERSON] в частині зазначення, що воно видане взамін договору купівлі-продажу від 19.09.1990 року та в частині того, що [PERSON] належить 33/100 частини будинковолодіння з господарськими будівлями і спорудами. Крім того зазначали, що після смерті їх сестри [PERSON], яка померла [INFO], родичами [PERSON] було вивезено все майно, що перебувало у спірному будинковолодінні, зокрема свідоцтво про одруження їх батьків, примірник договору купівлі-продажу, сімейні фотографії, посуд, меблі, кухонні приналежності та інше майно, оскільки останні мали острах, що [PERSON] у зв'язку з зловживанням спиртними напоями позбудеться вказаного майна, тому будь-які докази того, що спірна частина будинковолодіння була придбана родиною [PERSON] та є відповідно їх спільним майном, у них відсутні. Тому, з метою захисту їх спадкових справ вважають за необхідне визнати факт перебування їх батьків у шлюбі, а також той факт, що спірне нерухоме майно перебувало у їх спільній сумісній власності як подружжя та після смерті матері вони фактично прийняли спадщину на належну їй частку у спірному майні шляхом вступу у володіння та управління зазначеним майном. Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а також чинних на даний час, просили встановити факт перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі; встановити, що спадкове майно, а саме будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS], яке складається з коридору площею 6,90 кв.м., коридор площею 6,10 кв.м., житлової кімнати пл.. 16,70 кв.м., житлової кімнати пл.. 9,80 кв.м., веранди площею 6,70 кв.м., тамбур пл.. 2,90 кв.м., підвал 5,90 кв.м., а також сарай літ. В, вбиральня, літ. Е, ? огорожі, ? колодязя, що разом складає 33/100 вказаного будинковолодіння, яке було придбане [PERSON] та [PERSON] 19.09.1980 року у період шлюбу та було спільною сумісною власністю подружжя; встановити факт прийняття ними спадщини після смерті [PERSON], а саме у рівних частках по 4125/100000 частин спірного будинковолодіння, яке складається з з коридору площею 6,90 кв.м., коридор площею 6,10 кв.м., житлової кімнати пл.. 16,70 кв.м., житлової кімнати пл..9,80 кв.м., веранди площею 6,70 кв.м., тамбур пл. 2,90 кв.м., підвал 5,90 кв.м., а також сарай літ. В, вбиральня, літ. Е, ? огорожі, ? колодязя, що разом складає 33/100 вказаного будинковолодіння; визнати за кожною із них право власності на 4125/100000 частину спірного будинковлодіння; визнати недійсним свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок від 12.06.1996 року в частині зазначення, що воно видане взамін договору купівлі-продажу від 19.09.1990 року та в частині зазначення, що [PERSON] належить 33/100 частини будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом [NUMBER] від 09.11.2001 року в частині зазначення у ньому, що спадкове майно складається з 33/100 частин спірного будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами та в частині зазначення, що свідоцтво про право власності на житло видане взамін договору купівлі-продажу від 19.09.1990 року; визнати за [PERSON] право на обов'язкову частку в спадщині після смерті [PERSON], що становить 2/3 частки та за [PERSON] право на обов'язкову частку в спадщині після смерті [PERSON], що становить 2/3 частики, яка б належала їм при спадкування за законом після смерті батька, а також продовжити їм строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та представники позивачів позов підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просили позовні вимоги сформовані в прохальній частині позовної заяви задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях, в яких зокрема зазначала про те, що вимоги позивачів про встановлення факту перебування у шлюбі батьків є безпідставними та не підлягають захисту, оскільки у осіб, які мають право відповідно до вимог закону звернутися до суду з даними вимогами відсутня цивільно-процесуальна дієздатність у зв'язку з їх смертю. Щодо вимог про встановлення факту придбання батьками позивачів спірного майна в період шлюбу вважає, що відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували даний факт, а також сплив строк позовної давності для звернення з такими вимогами до суду. Крім того, відносно решти заявлених позивачами позовних вимог, вважає, що позивачами не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, зокрема в частині їх доводів щодо постійного проживання [PERSON] та [PERSON] разом з матір'ю на день її смерті, а також їх вступу у фактичне управління та володіння спірним майном після смерті матері. Щодо позовних вимог в частині поважності причин пропуску строку прийняття спадщини після смерті батька, то наведені позивачами причини в розумінні положень спадкового законодавства не є поважними. Крім того, відносно заявлених позивачами вимог сплив строк позовної давності та відсутні поважні причини для його поновлення. У зв'язку з наведеним просила в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON], будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, пояснила що вона вважає себе спадкоємцем майна після смерті [PERSON], а тому позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просила в задоволенні позову відмовити. При цьому, суду вказала на те, що вона є племінницею [PERSON] та спадкоємицею належного йому на час смерті майна. Їй відомо, що відносини між її тіткою [PERSON] та позивачами були приязні, родинні, зокрема вона була у близьких стосунках із [PERSON] Також їй відомо про те, що власником спірного будинковолодіння був спочатку [PERSON], а потім її тітка [PERSON] , а також зі слів тітки [PERSON] знає, що після смерті [PERSON] між позивачами та тіткою [PERSON] не було спору щодо майна, а навпаки між ними існувала домовленість, що позивачі відмовляться від спадщини та наскільки їй відомо вони писали заяву нотаріусу про відмову від спадщини. Крім того, суду повідомила про те, що з 1985 року її дядько [PERSON] проживав у спірному будинковолодіння, весь час опікувався майном, отримував заробітну плату, оскільки працював на м'ясокомбінаті та на шкірній фабриці. Він також приймав участь у добудові ванної кімнати, яка була здійснена приблизно у 1997-1998 роках, а також допомагав проводити каналізацію. Гроші на утримання майна, зокрема на сплату комунальних послуг, [PERSON] неодноразово надавали її мати та бабуся. Крім того, вказала, що вона дійсно вивозила деякі речі зі спірного будинку, проте у тумбочці на якій наголошують позивачі жодних документів не було, там знаходились виключно різного роду інструменти, які належали [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивач [PERSON] є його дружиною та йому відомо, що спірне будинковолодіння було придбане батьками позивачів у 1980 році, оскільки він особисто був присутній при оформленні договору купівлі-продажу у нотаріуса, після смерті матері він разом із дружиною та родиною [PERSON] проводив ремонтні роботи у будинку, здійснили добудову, допомагали матеріально для проведення каналізації в будинку, а також його дружина разом із [PERSON] утримували фермерське господарство до 1985 року, у яке він разом з чоловіком [PERSON] вкладали грошові кошти. Разом з тим, після одруження сестри його дружини [PERSON] із [PERSON], його дружина та [PERSON] припинили вести спільне підсобне господарство та утримувати будинок. [PERSON] не займалась підсобним господарством та утриманням будинку, оскільки постійно була зайнятою на роботі. Також вказав на те, що після смерті батька його дружина не займались питанням щодо оформлення спадщини, оскільки вважала спірне майно своєю та сестер спільною сумісною власністю та не передбачала можливості виникнення будь-яких проблем в подальшому, окрім того, чинним на час відкриття спадщини законодавством не було передбаченого обов'язкового нотаріального оформлення права на спадщину. Також вказував на те, що його дружина доглядала за покійною [PERSON], у них були приязні родинні стосунки, а після смерті сестри через деякий час її чоловіка, а саме у 2011 році, повідомив про існування заповіту та про те, що спірне будинковолодіння належало на праві власності лише [PERSON]. Крім того, вказав на те, що йому відомо, що родичами [PERSON] було вивезено зі спірного будинку тумбочку в якій знаходились усі правовстановлюючі документи, а також фотографії, які могли б підтвердити дату придбання батьками позивачів спірного будинковолодіння, а також перебування їх у шлюбі на момент набуття у власність вказаного нерухомого майна. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що з 1982 року він проживає по сусідству з батьками позивачів та на момент його вселення вони вже проживали у належному їм будинку за адресою [ADDRESS]. Родина [PERSON] була дружньою, всі один одному допомагали, утримували фермерське господарство, усі ремонтні роботи з метою покращення житлових умов, зокрема будівництво ванної кімнати, здійснювалось за кошти родин позивачів. Йому відомо, що між позивачами на покійною [PERSON] була домовленість, що після її смерті спірне будинковолодіння залишиться її племіннику [PERSON]. Після смерті [PERSON] її чоловік [PERSON] прожив у спірному будинку близько місяця та потім поїхав до своїх родичів, причому він вивіз з будинку тумбочку, що особисто бачив його тесть.. Вважає, що спірне будинковолоідння має бути поділене між позивачами, відповідачку [PERSON] він бачив в м. Чернівці лише один раз. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що по сусідству з батьками позивачів вона проживає з 1982 року, коли захворіла мати позивачів, то в будинок вселилась [PERSON], яка доглядала за матір'ю до її смерті, а після смерті матері родини позивачів вели фермерське господарство на території будинковолодіння, вирощували кролів, а також здійснювали добудови та ремонті роботи в будинку, зокрема добудували ванну кімнату. Їй також відомо, що значну частину грошових коштів та утримання та покращення житлових умов у спірному будинковолодіні виділяв [PERSON], який також надав покійній [PERSON] грошові кошти на приватизацію земельної ділянки. Після смерті [PERSON], її чоловік [PERSON] деякий час проживав у спірному будинку, а потім виїхав та вивіз деякі речі, зокрема тумбочку, в якій як вказують позивачі знаходились документами, що особисто бачив її батько. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що родина [PERSON] переїхала у спірне будинковолоідння, коли захворіла мати позивачів з метою догляду за нею, а в подальшому в будинку фактично постійно проживали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з сином. Їй відомо, що чоловіки позивачів здійснювали добудову до спірного будинку, а також неодноразово приймали участь у ремонтних роботах. [PERSON] з батьками не проживала, оскільки у неї з родиною було інше житло та [PERSON] після смерті матері по день своєї смерті проживала у спірному будинковолодінні та опікувалась майном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з 1982 року він проживає в м. Чернівці по сусідству з батьками позивачів за адресою [ADDRESS] та йому відомо, що батьки позивачів перебували між собою у шлюбі та спірне майно належало їм на праві власності, доньки [PERSON] проживали разом з батьками приблизно на протязі 3-4 років до 1985 року, в подальшому в будинку залишилась проживати лише [PERSON], а з 1986 року також [PERSON], який зловживав спиртними напоями. Також йому відомо, що родини позивачів вели спільне господарство, у веденні якого їм допомагали чоловіки позивачів. Крім того, позивачами, а також їх чоловіками було здійснено добудову до будинку, а в подальшому [PERSON] надав грошові кошти на проведення каналізації та заміну котла в будинку. Після смерті [PERSON] родичі її чоловіка вивозили багато речей з будинку, у тому числі й тумбочку, в якій як зазначають позивачі знаходились документи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що покійна [PERSON] була її подругою та вони знайомі з 1980 року. [PERSON] приїхала в м.Чернівці у 1980 року з Хмельницької області у зв'язку з відселення через затоплення значної частини області. Їй відомо, що батьки [PERSON] перебували між собою у шлюбі, оскільки вона особисто бачила їх свідоцтво про шлюб. Приблизно у 1981-1982 роках у спірному будинку проживали батьки позивачів, [PERSON] та [PERSON] з сином, а також періодично чоловік [PERSON] В подальшому після смерті матері [PERSON] вийшла заміж та продовжувала проживати у спірному будинку разом з чоловіком [PERSON] Крім того, їй відомо, що за життя [PERSON] оформила на себе право власності на спірне будинковолодіння та бажала після своєї смерті залишити спадщину своєму племіннику [PERSON]. Також їй відомо, що родини позивачів виділяли значні кошти на покращення житлових умов у спірному будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він був знайомий з родиною [PERSON] та працював разом з [PERSON] на протязі приблизно одного року на мебельній фабриці, після чого [PERSON] звільнився. По суті позову може пояснити лише те, що покійна [PERSON] проживала в [ADDRESS]/2 разом з чоловіком та зі слів сусідів йому відомо, що родичі [PERSON] після смерті [PERSON] вивозили речі з будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що покійна [PERSON] постійно проживала у спірному будинку разом з чоловіком [PERSON] та була у дружніх стосунках з [PERSON], а з [PERSON] у них часто виникали сварки. Зі слів брата їй відомо, що позивачі відмовились від спадщини на спірне майно на користь [PERSON]. Після смерті [PERSON], [PERSON] та її чоловік телефонували [PERSON] та просили його передати будинок у власність [PERSON] або [PERSON] Крім того, їй відомо, що покійний [PERSON], проживаючи у спірному будинку разом з дружиною докладав багато зусиль на утримання майна, а також покращення житлових умов, на що вона йому давала гроші, які заробляла перебуваючи у Португалії, а грошові кошти на проведення каналізації [PERSON] позивач у родини [PERSON]. Щодо тумбочки з документами про яку говорять позивачі, їй відомо, що після смерті дружини [PERSON] дійсно забрав з будинку тумбочку, проте жодних документів у ній вона не бачила та їй нічого не відомо з цього приводу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що у спірному будинковолодінні постійно проживали [PERSON] та [PERSON], яка опікувалась стареньким хворим батьком, а також чоловік [PERSON] [PERSON], який докладав багато зусиль для покращення житлових умов. Зокрема він здійснював добудову до будинку, у чому він особисто йому допомагав, при цьому чоловіки [PERSON] та [PERSON] участі у добудові не приймали, а лише періодично приходили та цікавились станом будівництва. Матеріально [PERSON] допомагала лише його дружина та мати. Крім того, вказав на те, що чавуну ванну та плитку для облаштування ванної кімнати [PERSON] взяв у нього. Після смерті дружини [PERSON] виїхав з спірного будинку та ще за його життя звідти були вивезення деякі речі, однак ніяких документів [PERSON] та його родичі з будинку не вивозили. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою відповідача та їй відомо, що [PERSON] склав заповіт на покійну [PERSON], відповідно до якого вона оформила право на спадщину на спірне будинковолодіння, та зі слів [PERSON] їй відомо, що її сестри відмовились від спадщини на її користь. Крім того, посилання позивачів на те, що вони не могли вчасно оформити документи на спадщину після смерті їх батьків через догляд дітей є безпідставними, оскільки догляд за хворими дітьми не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, крім того, в речах, які [PERSON] вивозив з будинку не було жодних документів про які говорять позивачі. Вважає, що спірне майно має належати відповідачу, оскільки спадкодавець [PERSON] прожив у вказаному будинку більше 27 років, приймав участь в його утриманні, ремонті та покращенні житлових умов. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що її син проживав у спірному будинку під час навчання у м. Чернівці приблизно 17 років тому, а згодом там також проживала її донька, а тому з родиною [PERSON] вона знайома особисто та зі слів [PERSON] їй було відомо, що майно належить їй, оскільки вона успадкувала будинок після смерті батька та сестри на її користь відмовились від своєї частки у спірному майні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він допомагав [PERSON] переїжджати з м. Чернівців та збирати речі, вони забрали телевізор, тумбочку та певні особисті речі, документів у тумбочці не було. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, покази відповідача допитаної в якості свідка, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зокрема, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачі вказуючи на те, що їх батьки [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та у період шлюбу в 1980 році ними за договором купівлі-продажу придбано спірний будинок, який є їх спільною сумісною власністю, однак свідоцтва про шлюб, який би беззаперечно підтверджував факт їх перебування у шлюбі втрачено та відновити актовий запис про шлюб органами РАЦС неможливо, тому просили встановити факт перебування їх батьків у зареєстрованому шлюбі, а також встановити факт того, що спірний будинок є спільною сумісною власністю їх батьків оскільки придбаний ними під час перебування в шлюбі. Як встановлено судом, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перебувають між собою в родинних стосунках як сестри та їх батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження та свідоцтв про одруження (а/с 44-47, 182). Разом з тим, на даний час батьки позивачів [PERSON] та [PERSON] померли, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а свідоцтва про шлюб між вказаними особами не береглось, що підтверджується відповідними довідками Головного управління юстиції у Хмельницькій області від 30.04.2013 року та ВРАЦС Камянець-Подільського району Хмельницької області від 17.04.2013 року, відповідно до яких, у вказаних органах будь-які актові записи, які б вказували на те, що у період з 1940 по 1945 роки [PERSON] та [PERSON] укладали між собою шлюб відсутні (а/с 14,15). Проте, як убачається з довідки Староушицької селищної ради Камянець-Подільського району Хмельницької області від 04.10.2013 року, [PERSON] та [PERSON] перебували між собою у шлюбі під час якого у них народилось три доньки. Подружжя [PERSON] збудували будинок, вели спільне господарство. У зв'язку з будівництвом Дністровської ГЕСМ м.Стара Ушиця потрапило в зону затоплення і родина [PERSON] в кінці 70-х років виїхала в м.Чернівці (а/с 13). Крім того, відповідно до вказаної вище довідки Староушицької селищної ради Камянець-Подільського району Хмельницької області від 04.10.2013 року, придбання спірного будинковолодіння в період шлюбу [PERSON] та [PERSON], а також їх перебування у шлюбі підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, письмові пояснення вищевказаних осіб не можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ, зокрема як показання свідків в розумінні ст. 63 ЦПК України, у відповідних випадках вони можуть бути прийняті як письмові докази згідно ст. 64 ЦПК України, проте відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" пояснення осіб, отримані не за процедурою допиту свідків, не можуть використовуватися як засіб доказування. Таким чином, виходячи із закріпленого у ст. 159 ЦПК принципу безпосередності судового розгляду, одержані за правилами зазначених статей показання свідків, як і інші докази, повинні бути досліджені в судовому засіданні, в якому постановлено рішення, оскільки судом не було досліджено показів вказаних свідків, відсутні докази щодо попередження їх про кримінальну відповідальність, суд приходить до висновку, що обставини викладені у вказаній довідці Староушицької селищної ради Камянець-Подільського району Хмельницької області від 04.10.2013 року, які базуються на показах свідків не можуть бути використанні як належний доказ щодо предмету доказування у даній справі. Крім того, відповідно до запису в військовому білеті [NUMBER] про сімейний стан, [PERSON] зазначена як дружина [PERSON], проте з даного доказу не можливо встановити час реєстрації шлюбу (а/с 12). Так, статтями 234 і 256 ЦПК України визначено перелік тих юридичних фактів, які можуть бути встановлені судом в порядку окремого провадження. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу за умов: якщо відповідний запис в органах РАЦСу не зберігся (відсутність архіву або відповідної книги реєстрації , а також при наявності книги, проте за відсутності запису у ній); якщо у поновленні такого запису органи РАЦСу відмовили у встановленому порядку; запис може бути поновлено лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації події, Крім того, згідно із роз'ясненнями п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.95 року суди можуть встановлювати факти реєстрації шлюбу, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. При цьому слід мати на увазі, що: з заявами про встановлення факту реєстрації шлюбу може звернутися подружжя або кожен з них. Якщо заяву подано лише одним з подружжя, другий з них притягається до участі у справі як заінтересована особа. Згідно із положеннями ст. 158 КпШС одруження підлягає реєстрації в державних органах реєстрації актів громадянського стану. Про зроблений запис акта громадянського стану видається відповідне свідоцтво. Актові записи, вчинені в органах реєстрації актів громадянського стану, до спростування їх по суду є безспірними доказами посвідчуваних ними актів. Відповідно до вимог ст. 49 ЦК України, ст.1 Закону України від 24.12.1993р. «Про органи реєстрації актів громадянського стану» та ч. 3 ст. 27 СК України - факт реєстрації шлюбу засвідчується Органом державної РАЦС, про що робиться відповідний актовий запис і видається свідоцтво про шлюб. Крім того, відповідно до п.5 ст.273 ЦПК України в редакції від 18 липня 1963 року, чинної на час виникнення правовідносин, суд розглядає справи про встановлення перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя. При цьому, згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п.11 постанови від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування » якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Таким чином, позивачі вважаючи, що їх майнові права на частину спадкового майна, що залишилось після смерті їх батьків, порушені та з метою подальшого вирішення спору про право згідно вимог чинного законодавства мають право на звернення до суду із вимогою про встановлення певного юридичного факту, який може породжувати юридичні наслідки. При цьому, доводи представника відповідача в тій частині, що позивачі не мають визначеного законом права на звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту, є безпідставними та спростовуються вищенаведеними вимогами закону. Однак, як встановлено судом позивачі звернулись до суду з вимогою про встановлення факту перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, вказуючи на те, що встановлення судом даного факту тісно пов'язано із вирішенням спору про право власності на частку у нерухомому майні, а саме будинковолодінні з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування, а не із вимогою про встановлення факту реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, встановлення факту перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі чинним законодавством не передбачено, для позивачів може мати правове значення лише встановлення факту реєстрації шлюбу чи факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у відповідних випадках. Однак такі вимоги [PERSON] та [PERSON] не заявлялися. Так, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту порушених прав. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, з метою всебічного, повного та об'єктивного розгляду справи судом в розумінні положень ст. 10 ЦПК України неодноразово роз'яснювалось право на уточнення заявлених позовних вимог, разом з тим, представники позивачів у судовому засіданні вказали на те, що ними обрано спосіб захисту своїх порушених прав саме шляхом визнання факту перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON], яка померла [INFO], та [PERSON], який помер [INFO] й відповідно просили задовольнити вказану вимогу відповідно до сформованої прохальної частини позовної заяви. Таким чином, обраний позивачами спосіб захисту своїх прав шляхом встановлення факту перебування батьків у зареєстрованому шлюбі та наполягання в судовому засіданні представників позивачів саме на такому способі захисту порушених прав відповідно до сформованих позовних вимог не узгоджується з вимогами ст. 16 ЦК України, п. 4 ч. 1 ст. 256 ЦК України та роз'ясненнями, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.95 року, оскільки для них може мати правове значення лише встановлення факту реєстрації шлюбу чи факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у відповідних випадках, тому враховуючи вищенаведене правові підстави для задоволення позовних вимог позивачів в частині встановлення факту перебування їх батьків у зареєстрованому шлюбі відсутні. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що відмова в задоволенні позову в цій частині позовних вимог не позбавляє позивачів, ураховуючи законодавчу обмеженість матеріально-правових способів захисту порушених прав повторно звернутись до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Щодо позовних вимог в частині визнання спірного майна спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та встановлення факту належності [PERSON] на праві власності ? частини спірного майна, то суд зазначає наступне. Так, згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнствата стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, ураховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини сторін регулюються саме нормами Кодексу про шлюб та сімю України, який діяв до 01 січня 2004 року, Зокрема, відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України, (який діяв на момент придбання будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Стаття 28 КпШС України передбачає, що в разі поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно ст. 16 ЦК України, в редакції 1963 року, що діяв на час виниклих між сторонами правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Крім того, відповідно до роз'яснень п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. При цьому, на підставі ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Між тим, зі змісту ст.17 Закону України «Про власність» випливає, що участь у придбанні майна внаслідок спільної праці членів сім»ї можливо шляхом участі у його купівлі коштами за рахунок спільного бюджету й відповідно для визнання за таких умов майна спільною сумісною власністю та визначення частки кожного необхідне установлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету тощо. Як встановлено судом, а також не заперечується сторонами та наявними в матеріалах справи доказами, зокрема довідкою державного обласного бюро технічної інвентаризації від 29 березня 1996 року (а.с 37), відповідно до договору купівлі-продажу від 19 вересня 1980 року [PERSON] придбав будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS], яке складається з коридору площею 6,90 кв.м., коридор площею 6,10 кв.м., житлової кімнати пл. 16,70 кв.м., житлової кімнати пл. 9,80 кв.м., веранди площею 6,70 кв.м., тамбур пл. 2,90 кв.м., підвал 5,90 кв.м., а також сарай літ. В, вбиральня, літ. Е, ? огорожі, ? колодязя, що разом складає 33/100 вказаного будинковолодіння. Разом з тим, ураховуючи те, що позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] перебували на момент укладення договору купівлі-продажу спірного будинку у зареєстрованому шлюбі, зокрема ними не надано суду відповідного свідоцтва про шлюб та доказів вчинення відповідного актового запису, а також виходячи з того, що позивачі не звертались до суду із вимогою про встановлення факту реєстрації шлюбу між ними та даний факт в суді у визначеному законом порядку не встановлений, а покази свідків про те, що [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та будинок ними придбано саме у шлюбі, не є належними та допустимими доказами, тому суд виходячи з причинно-наслідкового зв'язку між вимогами про встановлення вищенаведеного юридичного факту та факту придбання спірного майна батьками позивачів саме в період зареєстрованого шлюбу, приходить до висновку що в даному випадку за встановлених судом фактичних обставин що підстав для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та належність кожному із них по ? частині даного будинку відсутні. При цьому, ураховуючи той факт, який також підтверджується наявними в матеріалах справи доказами щодо того, що під час придбання спірного будинку [PERSON] проживала разом із [PERSON], а також була зареєстрована у спірному будинку з 1980 року по день смерті, позивачі з вимогами про визнання за [PERSON] права власності на ? частину будинку на підставі вимог ст. 17 Закону України «Про власність» не звертались. Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] в частині встановлення факту прийняття ними спадщини, а саме 4125/100000 частини спірного будинку за кожною після смерті [PERSON] й відповідно визнання за ними права власності на частину спадкового майна, то суд вважає, що в цій частині позовних вимог також слід відмовити, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, мати позивачів [PERSON] померла [INFO] та після її смерті відкрилась спадщина й відповідно позивачі є її спадкоємцями першої черги. Оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася у 1982 році, то до правовідносин такої спадщини необхідно застосувати правила розділу VІІ ЦК УРСР в редакції 1963 року. Так, згідно з частинами 1, 2 статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до частини 1 статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно вимог ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, за змістом ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК Української РСР, яка діяла на час відкриття спадщини, спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Таким чином, право власності спадкоємця на спадщину, яку він прийняв, презюмується. Відсутність державної реєстрації спадкового нерухомого майна не свідчить про неприйняття спадщини, а лише обмежує право спадкоємця щодо розпорядження цим майном. При цьому, відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерством юстиції України від 14 червня 1994 року №18/5, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зокрема, позивачі, зазначаючи про те, що вони фактично вступили в управління спадковим майном, вказували на те, що вони проводили ремонтні роботи у будинку, займались його благоустроєм, разом з тим, на підтвердження вказаного, а саме здійснення ремонтних робіт у будинку будь-яких документальних підтверджень позивачами суду не надано, як і не надано відповідних довідок ЖРЕПу чи інших організацій тощо. Також позивачами не надано суду будь-яких доказів про те, вони у період шести місяців після смерті спадкодавця утримували належне йому майно, зокрема оплачували комунальні послуги тощо. Крім того, ураховуючи зміст вищевказаної норми, спільне проживання із спадкодавцем до його смерті, про що наголошували позивачі та допитані в судовому засіданні свідки та позивачі, не свідчить про вступ в управління та володіння спадковим майном і прийняття спадщини й відповідно та обставина, що вони проживала разом із спадкодавцем правового значення в даному випадку немає. Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується поясненнями свідків, позивачі як до, так і після смерті матері до 1985 року займались підсобним господарством на території домоволодіння, вирощували кролів, а їх чоловіки проводили ремонтні роботи у будинку після смерті матері, що при наявності належних та допустимих доказів може розцінюватись як факт прийняття ними спадщини після смерті матері, однак ураховуючи те, що позивачами не надано суду доказів в тій частині, що спірний будинок був спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та їх матері на день смерті належало на праві власності ? його частина спірного будинку й відповідно даний факт судом не встановлено, підстави для задоволення позову [PERSON] та [PERSON] в частині встановлення факту прийняття позивачами спадщини після смерті матері та визнання за ними права власності на спадкове майно, а саме 4125/100000 частин будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS], яке складається з коридору площею 6,90 кв.м., коридор площею 6,10 кв.м., житлової кімнати пл.. 16,70 кв.м., житлової кімнати пл.. 9,80 кв.м., веранди площею 6,70 кв.м., тамбур пл.. 2,90 кв.м., підвал 5,90 кв.м., а також сарай літ. В, вбиральня, літ. Е, ? огорожі, ? колодязя, що разом складає 33/100 вказаного будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами також задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню вимоги позивачів щодо визнання за ними права на обов'язкову частку в спадщині після смерті [PERSON] та продовження їм строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON], виходячи з наступного. Як встановлено судом, батько позивачів [PERSON] помер [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно, у тому числі й на спірне будинковолодіння. Таким чином, ураховуючи характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, а також приймаючи до уваги той факт, що спадщина після смерті батька позивачів відкрилась [INFO], суд приходить до висновку, що спірні спадкові правовідносини регулюються саме чинним на момент відкриття спадщини законодавством, а саме положеннями ЦК УРСР, у тому числі й щодо порядку прийняття спадщини, а також щодо виникнення права позивачів на обов'язкову частку та продовження строку для прийняття спадщини. Так, відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. При цьому, відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Крім того, ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР визначено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Як встановлено судом, 27 лютого 1995 року [PERSON] склав заповіт, за умовами якого все своє майно, яке буде йому належати на момент смерті заповів [PERSON] Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Четвертої Чернівецької нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі № 2- КВ- 1758. При цьому, [PERSON] як спадкоємець [PERSON] за заповітом у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Зокрема, як убачається з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], 9 липня 2001 року [PERSON] подала до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька, від інших спадкоємців [PERSON], у тому числі й від [PERSON] та [PERSON] заяви про прийняття спадщини після смерті батька до нотаріальної контори не надходили. 9 листопада 2001 року державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 33/100 частини будинку [ADDRESS], що підтверджується матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] Разом з тим, як встановлено судом, позивачі [PERSON] та [PERSON] відповідно до пенсійного посвідчення [NUMBER] від 05.09.1995 та пенсійного посвідчення [NUMBER] від 16.12.1993 року, станом на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] були особами пенсійного віку, тобто непрацездатними й відповідно до вимог чинного на день смерті [PERSON] законодавства мали право на обов'язкову частку у спадковому майні спадкодавця (а/с 24,25). Так, відповідно до ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. При цьому, з вищевказаних норм ЦК УРСР 1963 року вбачається, що право на обов'язкову частку у спадщині не можна віднести ні до спадкування, як за законом так і за заповітом. Таким чином, право на обов'язкову частку, це встановлений матеріальний захист, закріплений нормою права за конкретним колом осіб, а тому, незалежно від строку, неможливо відмовитись від обов'язкової частки на користь будь-кого в порядку визначеному ст. 553 ЦК УРСР 1963 року. Дана норма не носить примусовий - зобов'язальний характер. Питання реалізації даного права належить особі, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, шляхом подання заяви в нотаріальну контору щодо видачі їй свідоцтва про право на обов'язкову частку у спадщині. Разом з тим, як вже зазначено судом, згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України у постанові від 06.02.2013 року за наслідками розгляду справи №6-167цс12, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. При цьому, як встановлено судом, позивачі [PERSON] та [PERSON], будучи спадкоємцями [PERSON] та маючи право на обов'язкову частку в спадковому майні, достовірно знаючи з квітня 2001 року про відкриття спадщини після смерті [PERSON], не подали відповідних заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON], що в розумінні положень ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР свідчить про їх відмову від спадщини за законом. Вищевказане також не заперечується і позивачами, які зокрема вказували на те, що із відповідними заявами про прийняття спадщини після смерті батька вони до органів нотаріату не звертались, оскільки після смерті батька у 2001 році вони разом із [PERSON] як рідні сестри, домовились між собою, що оформляти документи про прийняття спадщини будуть не одразу, що зумовлено необхідністю здійснення узаконення самочинної добудови до будинку й відповідно даний факт достовірно свідчить про те, що вони були обізнані після смерті батька про необхідність звернення до нотаріальної контори із відповідними заявами з метою прийняття спадщини. Крім того, як убачається зі змісту поданого позову та пояснень позивачів, спадщина ними після смерті батька не була прийнята у визначені законом строки з поважних причин, а саме у зв'язку із тим, що вони були заклопотані медичним обстеженням та лікуванням недієздатних дітей, а саме недієздатного сина, інваліда 1 групи з дитинства - [PERSON], були зайняті питанням оформлення опік, через що проходили різноманітні баготочиселні медичні обстеження, комісії та судові розгляди, тому посилаючись на вказане, просили суд продовжити їм визначений законом строк для прийняття спадщини, а саме належних їм обов'язкових часток у спадковому майні після смерті їх батька. Так, відповідно до ст.550 ЦК УРСР 1963 року, чинної на час відкриття спадщини, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна. Таким чином, строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за наявності поважних причин його пропуску. Поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця саме на вчинення дій із прийняття спадщини. При цьому, поважними причинами пропуску строку на прийняття спадщини є: тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо. Судами не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для прийняття спадщини як необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто саме буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Крім того, поважність причини пропуску встановленого законом шестимісячного строку на прийняття спадщини має існувати саме з дня її відкриття, а не протягом всього часу, що сплив після смерті спадкодавця. Зокрема, на обґрунтування своїх вимог в частині наявності поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини (обов'язкової частки), позивачі вказували на те, що вони були непрацездатними пенсіонерами, у них обох на час смерті батька перебували та перебувають на даний момент на утриманні діти-інваліди, які потребують постійного догляду, зокрема син [PERSON] визнаний судом недієздатним та потребує постійного догляду, а син [PERSON] інвалід 2 групи (психічне захворювання з дитинства), що також підтверджується наявними в справі письмовими доказами, а саме довідкою до акту огляду МСЕК [PERSON] за період з 08.09. по 23.09.2011 року, довідкою №015790 щодо інвалідності з дитинства [PERSON], рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 23.10.2001 року про визнання [PERSON] недієздатним, витягом з рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09.01.2002 року №05/1 про призначення [PERSON] та [PERSON] опікунами над недієздатним сином [PERSON], а також вказаними вище пенсійними посвідченнями позивачів та поясненнями допитаних в судовому зсіданні свідків (а/с 11,24-26,31,32). Крім того, позивачі також вказували на те, що строк прийняття спадщини ними був пропущений у зв'язку із підготовкою документів, необхідних для визнання сина [PERSON] недієздатним та необхідністю приймати участь у судових засіданнях в Ленінському районному суді м. Чернівці у справі про визнання [PERSON] недієздатним. Разом з тим, як встановлено судом, позивачі на момент смерті батька проживали та були зареєстровані у м. Чернівці, знали про відкриття спадщини після смерті їх батька у 2001 році, не були тяжко хворими, відвідували різні установи, у тому числі й Ленінський районний суд м. Чернівці та різноманітні медичні заклади і комісії й відповідно в розумінні положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження наявності істотних, об'єктивних та непереборних труднощів для подання у період з 28 квітня 2001 року по 28 жовтня 2001 року до органів нотаріату відповідних заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON] суду не надали, а посилання на те, що вони були непрацездатними та досягли пенсійного віку виходячи з положень ст. 550 ЦК УРСР не є поважними причинами пропуску вказаного строку. До того ж, до суду з позовом про захист своїх спадкових прав позивачі звернулись у 2013 році більше ніж через 10 років після смерті батька. Щодо доводів позивачів як на підставу поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини в у становлений законом шестимісячний строк перебування на їх утриманні дітей-інвалідів та необхідність здійснення за ними постійного догляду та оформлення у спірний період опіки над [PERSON] - сином позивачки [PERSON], то суд також визнає ці доводи безпідставними, оскільки наведені позивачами причини існували як на момент відкриття спадщини так і продовжують існувати на даний час й відповідно ці обставини не можуть бути об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємців на вчинення дій по прийняттю спадщини. Крім того, зайнятість [PERSON] у період з квітня 2001 року по жовтень 2001 року оформленням опіки над сином - інвалідом також не може бути об'єктивною перешкодою для звернення в установлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини, оскільки у цей період вона мала можливість звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте своїм право не скористалась. Таким чином, посилання позивачів на поважність причин пропуску встановленого строку для прийняття спадщини після смерті батька не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а існування інших поважних причин та доказів на підтвердження їх існування позивачами суду не наведено, а тому їх вимоги в цій частині вимог задоволенню не підлягають. За таких обставин, установивши, що [PERSON] та [PERSON] мали право на обов`язкову частку в спадщині після смерті батька, однак до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертались і не надали належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, в задоволенні позовних вимог позивачів в частині визнання за ними права на обов'язкову частку слід відмовити. При цьому, з позовними вимогами про визнання за позивачами права на обов'язкову частку у спадковому майні [PERSON] з підстав прийняття ними спадщини відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР 1963 року позивачі не звертались. Крім того, слід також зазначити, що при продовженні судом строку для прийняття спадщини, спадкоємці не позбавлені права звернутися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, тому в судовому порядку визнання як права на обов'язкову частку у спадковому майні, так і права власності в порядку спадкування не потребує додаткового захисту. Також суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення решти позовних вимог, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 04.06.1996 року №376/13 «Про затвердження актів прийняття в експлуатацію індивідуальних будинковолодінь та висновків ОБТІ з визначення дольових співвідношень будинковолодінь» вирішено затвердити акт державної технічної комісії по прийняттю в експлуатацію індивідуального житлового будинку та видати свідоцтво про право власності [PERSON], який користується в будинковолодінні по [ADDRESS] - 33/100 частини будинковолодіння (акт від 13.03.1996 року, житловий будинок літ. «В», що складається з трьох кімнат, житловою площею 40,90 кв.м., загальна площа 68,50 кв.м.) (а/с 39). На підставі вище вказаного рішення 12.06.1996 року Чернівецьким міським житловим управлінням [PERSON] було видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок взамін договору купівлі-продажу від 19.09.1990 року (а/с 91). Відповідно до вимог ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову. Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності Так, згідно ст. 100 ЦК УРСР в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Як вбачається зі змісту позовної заяви, а також пояснень позивача [PERSON] та представників позивачів в судовому засіданні, останні вважають, що зазначене вище свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок, видане їх батьку підлягає частковому скасуванню, оскільки під час його видачі не було враховано частку в спірному майні, яка належала їх матері та була успадкована спадкоємцями [PERSON] після її смерті, а також у зв'язку з тим, що у вказаному свідоцтві було вказано, що воно видане взамін договору купівлі-продажу від 19.09.1990 року, хоча насправді вказаний договір був укладений 19.09.1980 року. Проте, з урахуванням відсутності підстав для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] з наведених вище підстав, у спірному свідоцтві правомірно зазначено, що [PERSON] належить 33/100 спірного будинковолодіння. Крім того, як вбачається з листа Державного обласного бюро технічної інвентаризації №1356 від 29.03.1996 року, [PERSON] належала в житловому будинку літ. А по [ADDRESS], яка складається з коридору пл. 6,90 кв.м., коридору площею 6,10 кв.м.., житлової кімнати площею 16,70 кв.м., житлової кімнати пл.. 9,80 кв.м., веранди площею 6,70 кв.м., тамбура пл.. 2,90 кв.м., підвалу пл.. 5,90 кв.м., крім того сарай літ. Б, вбиральня літ. Е, ? огорожі, ? криниці, що становить 33/100 замість 51/100 відповідно до договору купівлі-продажу від 19.09.1980 року (а/с 37). Таким чином, зазначеною вище довідкою підтверджено, що спірне майно дійсно було придбане в 1980 році, проте наявна у спірному свідоцтві описка щодо дати укладення договору купівлі-продажу не порушує права позивачів в контексті пред'явлених ними позовних вимог та не створює для них будь-яких юридичних наслідків. Крім того, вказане свідоцтво було видане на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 04.06.1996 року №376/13 «Про затвердження актів прийняття в експлуатацію індивідуальних будинковолодінь та висновків ОБТІ з визначення дольових співвідношень будинковолодінь», яке на даний момент ніким не оскаржене та є чинним. За таких обставин, вимоги позивачів щодо визнання частково недійсним вказаного вище свідоцтва про право власності задоволенню не підлягають. Також є безпідставини вимоги позивачів в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, видане на імя [PERSON] Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Як вже було встановлено судом, що 27 лютого 1995 року [PERSON] скориставшись наданим йому ст.. 534 ЦК УРСР правом склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів своїй дочці [PERSON] (а/с 92). На підставі вищевказаного заповіту, 09.11.2001 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого у її власність перейшло 33/100 частин будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами за номером 8, який розташований в [ADDRESS] (а/с 42). Разом з тим, позивачі вважають, що вказане свідоцтво підлягає визнання недійсним в частині частки майна, яке успадковується, оскільки вважають, що до спадкового майна не повинна входити частка, яка належить їм після спадкування частки належної покійній [PERSON], а також частка, яка належить їм, як особам, які мають право на обов'язкову частку в спадщині після смерті [PERSON], у зв'язку з чим також просили визнати за ними таке право з підстав викладених у позовній заяві, а також вважають, що вказане свідоцтво про право на спадщину слід також визнати недійсним в частині зазначення в ньому, що свідоцтво про право власності на житло видане в замін договору купівлі-продажу від 19.09.1990 року. Проте, вказані вимоги позивачів задоволенню не підлягають, оскільки як раніше зазначалось, допущена описка в спірному документі щодо дати укладання договору купівлі-продажу не породжує будь-яких юридичних наслідків у спірних правовідносинах, а також судом не встановлені підстави належності [PERSON] частка у спірному майні й відповідно підстави для успадкування вищевказаної частки позивачами шляхом вступу в фактичне володіння та управління спірним майном з урахуванням наведених вище обставин в контексті обраного позивачами способу захисту, а також не встановлені й підстави для визнання за ними права на обов'язкову частку та продовження строку для її прийняття, тому в задоволенні цих вимог також позивач слід відмовити. Крім того, однією із підстав для задоволення своїх вимог в частині визнання недійсним свідоцтва [PERSON] про право на спадщину за заповітом позивачі вважають ту обставину, що до складу спадкового майна ввійшла самочинна добудова до спірного нерухомого майна, яка була здійснена у 1997 році та право власності на яку не було визнано за спадкодавцем, проте як вбачається зі змісту спірного свідоцтва про право на спадщину, останнє було видане на підставі свідоцтва про право власності на спірне будинковолодіння від 12.06.1996 року та відсутні будь-які відомості щодо спадкування на підставі вказаного свідоцтва самочинної добудови та існування такої добудови взагалі. З інших підстав вказане свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом позивачами не оскаржувалось. Щодо доводів представника відповідача про пропуск позивачами строку позовної давності, зокрема щодо вимог в частині визнання права на обов'язкову частку та продовження строку на прийняття спадщини, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст. ст. 71, 76 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, як його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Як встановлено судом, позивачам після смерті [INFO] було достовірно відомо про відкриття спадщини після смерті батька, а також про те, що вони після смерті батька мають право на обов'язкову частку у майні спадкодавця й відповідно про те, що власником спірного будинку є [PERSON], оскільки як зазначали самі позивачі їм було відомо про те, що [PERSON] у 2009 році проводились роботи по замовленню проекту з підключення будинку до міських мереж водопроводу та водопостачання, на здійснення яких як вказували позивачі вони та їх чоловіки надавали їй кошти, допомагали капати траншеї тощо, а також їм було відомо і про намір [PERSON] отримати у приватну власність земельну ділянку, на якій розташований будинок, тому враховуючи такі пояснення позивачів, а також їх доводи про існування дуже тісних та дружніх родинних відносин між сестрами, а також те, що вони неодноразово у цей період були у спірному будинку, суд приходить до висновку, що позивачам було достовірно відомо про те, що з 2001 року єдиним власником спірного будинку є [PERSON], однак з позов до суду вони звернулись лише у 2013 році, тобто з пропуском встановленого законом строку для захисту своїх прав. Разом з тим, відповідно до роз'яснень, які містяться в п. п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи та норми права, які регулюють спірні правовідносини сторін, ураховуючи обраний позивачами спосіб захисту своїх права, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed