Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що 19.12.2006 року [PERSON] видала на ім'я [PERSON] довіреність, посвідчену першим секретарем з консульських питань Посольства України в Італійській Республіці Корніюком І.А., надавши позивачем на свій власний розсуд визначити вигодонабувача за сплаченим у повному обсязі договором про участь у Фонді фінансування будівництва №КНТР-011569/кв від 21.07.2006 року між [PERSON] і Комунальним комерційним унітарним підприємством „Фінансова компанія „Житло-інвест". За оформлену на його ім'я довіреність [PERSON] сплатив [PERSON] 100 000 доларів США, фактично уклавши з нею договір купівлі-продажу прав на отримання у власність об'єкту інвестиції, яким є квартира [ADDRESS]. Для оплати вказаної суми [PERSON] позивач використав кредитні кошти, отримавши кредит в АКБ „Імексбанк" за кредитним договором №33-07 від 12.04.2007 року в сумі 59 000 доларів США, на підставі якого було сплачено аванс 60 000 доларів США. Однак своїм листом до ККУП „Фінансова компанія „Житло-інвест" позивач особисто визначив вигодонабувача за вказаним вище договором фінансування будівництва [PERSON], матір відповідача. Проте, фактичними власниками квартири за усною домовленістю з [PERSON] був позивач, відповідач та їх діти. В подальшому вигодонабувач [PERSON] в 2008 році отримала свідоцтво про право власності [NUMBER] від 24.12.2007 року на однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Для подальшого розрахунку з [PERSON] [PERSON] уклав з ВАТ „СЕБ Банк" кредитний договір №1451 від 22.05.2008 року на суму 103500 доларів США, із яких 40 000 доларів США пішло на оплату довіреності, а інші були передані на оплату раніше взятого кредиту до ПАТ „Імексбанк". Після чого позивач продовжив сплачувати кредит банку протягом всього часу спільного проживання сторін. Оскільки дана квартира є однокімнатною і не може бути розділена між подружжям, тому просить визнати її спільним сумісним майном подружжя і виділити її у особисту власність відповідача, проте виплату решти кредиту та відсотків за кредитним договором №1451 від 22.05.2008 року, укладеним між ПУАТ „Фідобанк" та [PERSON], а також 1/2 частину сплачених позивачем коштів під час перебування у шлюбі з відповідачем для придбання цієї квартири, вважає необхідним покласти на [PERSON] Також просить стягнути з відповідача на користь позивача 22 812,40 доларів США, що еквівалентно 319 373 грн. 60 коп., що становить половину від суми сплачених коштів позивачем за кредитним договором АКБ „Імексбанк". Крім того, позивач з початку 2010 року здійснив ремонтно-оздоблювальні роботи в спірній квартирі, виконані підрядними організаціями, на загальну суму 255 800 грн. На день подачі позову вартість будівельних робіт та матеріалів в зв'язку з ростом інфляції становить 417 243 грн., компенсацію якої просить стягнути з відповідача на користь позивача в розмірі 208 621 грн. 50 коп. як 1/2 частина від вказаної сумарної вартості. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості використаних спільних коштів у ТОВ „БМ ПЛЮС", власником якого є [PERSON], в супереч ст.65 СК України в розмірі 212 121 грн. 25 коп. разом з 3654 грн. судового збору та 5000 грн. вартості надання правової допомоги. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі, пояснивши, що квартира [ADDRESS] належала і належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 25.12.2007 року. З того часу [PERSON] не оскаржив в судовому порядку вказаний документ і не надав судові доказів про придбання її за спільні кошти подружжя. За таких обставин визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя немає підстав. Крім того, 22.05.2008 року між [PERSON] та ВАТ „СЕБ Банк" було укладено кредитний договір №1451 від 22.05.2008 року на суму 103500 доларів США. Того ж дня між [PERSON] та ВАТ „СЕБ Банк" було укладено договір поруки №1451 від 22.05.2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON] Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.12.2016 року було встановлено, що [PERSON] для погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №1451 від 22.05.2008 року внесла ВАТ „СЕБ Банк" 100 610 доларів США та 1 410 грн. пені, чим повністю виконала свої зобов'язання за договором поруки. В результаті вказаних дій [PERSON] та ПАТ „Фідобанк", як правонаступник ВАТ „СЕБ Банк" добровільно розірвали вказаний договір поруки, а вказаним судовим рішенням було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 43 912,50 доларів США в якості виконання кредитної заборгованості. Таким чином, у вимозі про покладення зобов'язання по сплаті кредиту та відсотків за кредитним договором №1451 від 22.05.2008 року на [PERSON] також слід відмовити. Також не підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення 22 812,40 доларів США, що еквівалентно 319 373 грн. 60 коп., що становить половину від суми сплачених коштів позивачем за кредитним договором АКБ „Імексбанк", оскільки спільні грошові кошти, використані подружжям під час шлюбу, поділу не підлягають. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 208 621 грн. компенсації за 1/2 частину вартості ремонтних та оздоблювальних робіт спірної квартири, виконаних ТОВ „СК Будсервіс", однак надані ним докази: акт про виконані роботи та звіт по ремонту квартири, є неналежними доказами, і не підтверджують факту виконання таких робіт, так як згідно чинного законодавства він мав надати договір про виконання ремонтних робіт у письмовій формі, погоджене замовлення, кошторис, квитанцію про прийняття 15.08.2011 року в касу ТОВ „СК Будсервіс" 150 000 грн. від позивача, прибутковий касовий ордер та витяг з касової книги ТОВ „СК Будсервіс" за 15.08.2011 року, акт виконаних робіт із зазначенням ПДВ, податкову накладну, копію з реєстру виданих податкових накладних за червень 2011 року з доказами подання до ДПІ Дарницького району м. Києва. Щодо позовних вимог про поділ в рівних частках кредитних коштів, отриманих 25.07.2011 року [PERSON] в ПАТ „Альфа-Банк" для ремонту і оздоблення спірної квартири, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки згідно змісту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2.12.2011 року, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, сторони з червня 2011 року проживали окремо, припинили шлюбні відносини, не вели спільне господарство, тому за таких обставин положення ст.60; 65 СК України не створюють жодних обов'язків для [PERSON] Не підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь 212 121 грн. 25 коп. як компенсації вартості використаних спільних коштів у ТОВ „БМ ПЛЮС", власником якого є [PERSON], так як остання вийшла зі складу ТОВ 24.04.2015 року, а згідно діючого законодавства об'єктом поділу подружжя є не внесок до статутного капіталу, а одержані доходи. А позивачем не надано доказів щодо періоду та розміру одержаних доходів. Представник 3-ї особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, надавши пояснення аналогічні поясненням представника відповідача. Представник 3-ї особи Комунального комерційного унітарного підприємства „Фінансова компанія „Житло-інвест" в судові засідання не з'явився, але у направленому листі до суду директор юридичної особи просив розглянути справу у відсутність представника 3-ї особи (т.1, а.с.43-44). Представник 3-ї особи ПАТ „Фідобанк" в судові засідання також не з'явився, про розгляд справи юридична особа була неодноразово повідомлена судом належним чином за місцем її реєстрації (т.1, а.с.37; т.2, а.с.11), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у відсутність свого представника юридична особа не зверталась. В судові засідання представник 3-ї особи ТОВ „БМ ПЛЮС" також не з'явився жодного разу, про розгляд справи юридична особа була неодноразово повідомлена судом належним чином за місцем її реєстрації (т.1, а.с.138-140; 159; 162; 174; 203; 211-212; 217, т.2, а.с.13; 29; 42), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у відсутність свого представника юридична особа не зверталась. Заслухавши представників сторін і 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. У відповідності до ч.3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Як зазначено Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.09.2014 року, 26.09.2003 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №1410. Від спільного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO] та доньку - [PERSON], [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 2.12.2011 року, яке набрало законної сили 13.01.2012 року, шлюб між сторонами розірвано (т.1, а.с.53). За правилами ч.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Як зазначає п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). За змістом описаної вище Ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17.09.2014 року було встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], матері відповідачки [PERSON] (т.1, а.с.53, зворот. бік). Вказані обставини підтвердив і сам позивач [PERSON] у своєму позові до [PERSON] про відшкодування витрат, направленому 7.08.2012 року до Дарницького районного суду м. Києва, додавши, що [PERSON] є власницею спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 24.12.2007 року (т.1, а.с.88). Таким чином, вказані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч.1; ч.3, ст.61 ЦПК України. Як передбачає ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За приписами ч.1, ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За правилами ст.58 ЦПК України 1.Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 3. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як регламентовано ст.59 ЦПК України 1. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Як встановлено у судовому засіданні, вказане свідоцтво про право власності [PERSON] на спірну квартиру на день розгляду даної справи не скасоване, не визнавалось судом недійсним, не змінювалось і не доповнювалось, що підтвердили представники сторін у судовому засіданні. Крім того, надані розписки [PERSON] [PERSON] 10.05.2007 року та 5.06.2008 року не є доказом і не містять інформації щодо спільного придбання подружжям спірної квартири. З цього приводу позивач також не надав доказів отримання кредиту в АКБ „Імексбанк" для придбання сторонами по справі квартири [ADDRESS]. За описаних вище обставин підстави для визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя - сторін по справі, відсутні. Крім того, 22.05.2008 року між [PERSON] та ВАТ „СЕБ Банк", правонаступником якого є ПАТ „Фідобанк", було укладено кредитний договір №1451 від 22.05.2008 року на суму 103500 доларів США. Того ж дня між [PERSON] та ВАТ „СЕБ Банк" було укладено договір поруки №1451 від 22.05.2008 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON] Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.04.2013 року було встановлено, що в період з 31.08.2011 року по 23.04.2013 року [PERSON] в рахунок погашення простроченої заборгованості за кредитним договором №1451 сплачено 17 975 доларів США і враховано цю суму при поділі майна подружжя (т.1, а.с.56-62). А рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.12.2016 року було встановлено, що [PERSON] для погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №1451 від 22.05.2008 року внесла ВАТ „СЕБ Банк" 100 610 доларів США та 1 410 грн. пені, чим повністю виконала свої зобов'язання за договором поруки. В результаті вказаних дій [PERSON] та ПАТ „Фідобанк", як правонаступник ВАТ „СЕБ Банк" добровільно розірвали вказаний договір поруки, підписавши додаткову угоду до нього, а вказаним судовим рішенням було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 43 912,50 доларів США в якості виконання кредитної заборгованості. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає необхідним у вимозі позивача про покладення зобов'язання по сплаті кредиту та відсотків за кредитним договором №1451 від 22.05.2008 року на [PERSON] також слід відмовити. Як зазначено в ч.1-2; ч.4, ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Однією із вимог позову є стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частини коштів, сплачених у період перебування їх у шлюбі за кредитним договором №1451 від 22.05.2008 року ПАТ „СЕБ Банк" та за договором про надання кредитної лінії №33-7 від 12.04.2007 року ПАТ „Імексбанк" в розмірі 319 373 грн. 60 коп. Дана вимога відноситься до поділу спільних грошових коштів подружжя, які були сплачені в період перебування їх у шлюбі в погашення спільних кредитних зобов'язань за кредитним договором №1451 ПАТ „СЕБ Банк" та за договором про надання кредитної лінії №33-7 ПАТ „Імексбанк". Аналізуючи положення ст.60; 63; 65 СК України, суд вважає, що спільні грошові кошти, використані подружжям під час шлюбу, поділу не підлягають, а тому в задоволенні даної позовної вимоги також необхідно відмовити. Крім того, позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] 208 621 грн. 50 коп. з урахуванням росту інфляційних втрат як 1/2 частину вартості проведених будівельних і оздоблювальних робіт, здійснених ТОВ „СК Будсервіс", яким позивач сплатив 150 000 грн. 15.08.2011 року. Як доказ вказаних обставин надав суду акт виконаних робіт по ремонту спірної квартири (т.1, а.с.6) та звіт по ремонту цієї квартири (т.1, а.с.7-9). У відповідності до п.п.2.2; 2.6; 3.1; 3.3; 4.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного Банку України від 15.12.2004 року №637, зареєстрованого Міністерством юстиції України 13.01.2005 року №40/10320 підприємства здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами через касу. Підприємства здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку. Вся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. Касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням спеціальних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів. Приймання готівки в каси проводиться прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або уповноваженою особою керівником підприєства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордеру) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником. Усі надходження і видачі готівки у національній валюті підприємства відображають у касовій книзі. Однак ні позивач та його представник, ні ТОВ „СК Будсервіс" на неодноразові вимоги суду не надали квитанції до прибуткового касового ордеру, які є встановленим законом доказом, що підтверджує приймання готівки до каси ТОВ „СК Будсервіс" від позивача на суму 150 000 грн. Як вбачається з даних реєстру платників ПДВ, офіційно оприлюднених на веб-сайті Державної податкової служби відповідно до п.183.13, ст.183 Податкового кодексу України, ТОВ „СК Будсервіс" є платником податку на додану вартість на підставі свідоцтва платника ПДВ №100050641 з 5.07.2007 року. Таким чином, згідно Податкового кодексу України в разі надання позивачу послуг з ремонту спірної квартири на суму 150 000 грн., ТОВ „СК Будсервіс" мало б вказати у акті суму ПДВ 36 900 грн., виписати на цю суму податкову накладну, відобразити цю накладну у реєстрах виданих податкових накладних за червень-серпень 2011 року та подати копії записів такого реєстру до ДФС у Дарницькому районі м. Києва. Отже, доказами отримання ТОВ „СК Будсервіс" 150 000 грн. від позивача за ремонт спірної квартири є договір про виконання ремонтних робіт у письмовій формі, погоджене замовлення, кошторис, квитанція про прийняття 15.08.2011 року в касу ТОВ „СК Будсервіс" 150 000 грн. від позивача, прибутковий касовий ордер та витяг з касової книги ТОВ „СК Будсервіс" за 15.08.2011 року, акт виконаних робіт з зазначенням ПДВ, податкова накладна, копія з реєстру виданих податкових накладних за червень 2011 року з доказами подання до ДФС у Дарницькому районі м. Києва. Однак, як вбачається з наданих ДФС у Дарницькому районі м. Києва реєстрів податкових накладних за червень-серпень 2011 року ТОВ „СК Будсервіс" не зазначив акт виконаних робіт квартири [ADDRESS] від 15.08.2011 року в податковому обліку. За таких обставин дана вимога також не підлягає задоволенню. Також не підлягає задоволенню вимога позивача про поділ в рівних частках між сторонами кредитних коштів, отриманих 25.07.2011 року [PERSON] в ПАТ „Альфа-Банк" для ремонту і оздоблення спірної квартири, оскільки згідно змісту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2.12.2011 року, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, сторони з червня 2011 року проживали окремо, припинили шлюбні відносини, не вели спільне господарство, тому за таких обставин положення ст.60; 65 СК України не створюють жодних обов'язків для [PERSON] Крім того, позивач не надав суду докази, що отримані ним кредитні кошти за кредитним договором №500218861 від 25.07.2011 року, були використані ним для оздоблення саме спірної квартири. Як наголошує ч.2-3, ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як рекомендує п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" статтею 12 Закону України від 19 вересня 1991 р. № 1576-ХІІ "Про господарські товариства" встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст.61 СК України якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Як вбачається із нотаріально посвідченої заяви [PERSON] 21.04.2015 року повідомила засновників ТОВ „БМ ПЛЮС" про вихід її зі складу засновників вказаного ТОВ, в якому її частка складає 27,5%, що у грошовому еквіваленті дорівнює 137 500 грн. (т.1, а.с.163). Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.01.2016 року було зобов'язано ТОВ „БМ ПЛЮС" здійснити державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ „БМ ПЛЮС" у зв'язку зі зміною складу учасників Товариства, а саме: виходом [PERSON] зі складу учасників ТОВ „БМ ПЛЮС" (т.1, а.с.204-206). Таким чином, аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки позивач не надав доказів підтвердження суми внесеного [PERSON] вкладу до статутного капіталу ТОВ „БМ ПЛЮС" та внесення відповідачкою свого вкладу до статутного капіталу в супереч ст.65 СК України, тобто без згоди та відома позивача, а також у відсутність інших доказів з цього приводу, тому у задоволенні вимог про стягнення 212121 грн. компенсації вартості використаних спільних коштів у ТОВ „БМ ПЛЮС" необхідно відмовити. За змістом ч.2, ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оцінюючи вказану норму права, суд вважає, що позовна давність вимоги про поділ майна подружжя, починається з першого дня вступу рішення в законну силу. Як вказує ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ч.1, ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4, ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки шлюб між сторонами по справі був розірваний за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 2.12.2011 року, яке набрало законної сили 13.01.2012 року, а даний позов був заявлений позивачем 21.11.2014 року, тобто через 2 роки і 10 місяців, тому [PERSON] не пропустив трирічний строк звернення до суду з вимогами про поділ майна подружжя і стягнення грошової компенсації і дана обставина, на якій наполягала представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні, не є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову саме в цій частині. Однак щодо позовної вимоги про визнання квартири [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя суд вважає необхідним застосувати положення загальної позовної давності у три роки в порядку ст.256-257 ЦК України, що є також окремою підставою для відмови у її задоволенні, оскільки свідоцтво про право власності на спірну квартиру [PERSON] було видано 25.12.2007 року, а позивач, з 2008 року знаючи про його існування, звернувся до суду з даною позовною вимогою тільки 21.11.2014 року, тобто через 6 років і 11 місяців, пропустивши строк звернення до суду. За змістом ст.79; 84; 88 ЦПК України оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, тому і не підлягають стягнення з відповідача на користь позивача 3654 грн. судового збору та 5000 грн. вартості надання правової допомоги, сплачені ним при зверненні до суду.

Outcome: dismissed