Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про повернення безпідставно набутих грошових коштів. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 23.08.2014 року о 17 годині 30 хвилин в с. Новозлатопіль Гуляйпільського району Запорізької області по вул. Леніна сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля HAFEI SAIBAO, державний реєстраційний номер [NUMBER] під керування [PERSON], який доводиться відповідачеві чоловіком та автомобіля ВАЗ 211340, державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Внаслідок даної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. 08.09.2014 року позивача було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності, що підтверджується постановами Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі № 315/1177/14-п від 08.09.2014 року та від 13.03.2015 року. Далі в позові позивач зазначив, що цивільно-правова відповідальність його автомобіля, а саме ВАЗ 211340, д.н. [NUMBER] була застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС», що підтверджується полісом № АС/9667781 від 26.02.2014 року. На місці ДТП [PERSON] повідомила позивачу, що транспортний засіб HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ застрахований на випадок пошкодження згідно договору добровільного страхування наземного транспорту. За умовами вказаного договору вигодонабувачем суми страхового відшкодування є вона як власник автомобіля. Також, посилаючись на те, що автомобіль їй необхідний щодня, а виплата страхового відшкодування займає досить тривалий час, вимагала сплати матеріальних збитків у добровільному порядку на суму 28\~000 грн. для проведення ремонту транспортного засобу. Позивач, не заперечуючи своєї вини у дорожньо-транспортній пригоді, добросовісно відшкодував вартість ремонту автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ, на підтвердження чого відповідач надала розписку від 09.09.2014 року. Також, він сплатив вартість послуг евакуатора для доставки пошкодженого автомобіля до СТО вказаного [PERSON] в м. Запоріжжі та надав їй грошові кошти на оренду іншого транспортного засобу на час відновлювального ремонту її авто. Розпискою відповідач підтвердила, що [PERSON] відшкодував ремонт автомобіля у повному обсязі і те, що остання не має до нього ніяких претензій. Далі позивач в позові вказує на те, що 15.04.2015 року на його адресу надійшла претензія від 10.04.2015 року вих. № 10-04/02-14 щодо добровільного відшкодування ПрАТ «СК «Інгосстрах» у порядку регресу страхового відшкодування виплаченого за договором майнового страхування у наступному порядку: АТ «СГ «ТАС» - 44\~810 грн. та [PERSON] 1000 грн. як франшизи за полісом « АС/9667781. Згідно доданих до претензії документів позивачу сталі відомі наступні факти: згідно копії технічного паспорту серії САК № 934669 власником автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ є ПАТ КБ «ПриватБанк»; згідно договору добровільного страхування наземного транспорту ZPC0CPS-12FN4UC від 29.11.2012 року, останній укладений на виконання договору лізингу № ZP00A-02004739 між відповідачем та ПАТ КБ «ПриватБанк». Страхувальником та вигодонабувачем суми страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту є ПАТ КБ «ПриватБанк». 23.08.2014 року страхувальник ПАТ КБ «ПриватБанк» направив до ПрАТ «СК «Інгосстрах» заяву про виплату страхового відшкодування. 08.09.2014 року на замовлення агента ПрАТ «СК «Інгосстрах» була проведена незалежна оцінка вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу. У відповідності до звіту № 16572 розмір заподіяної шкоди автомобілю HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ складає 75\~525,50 грн., транспортний засіб вважається конструктивно знищеним. На підставі платіжного доручення № 4189 від 15.09.2014 року страхувальнику та власнику автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» було виплачене страхове відшкодування у повному обсязі. За таких обставин, позивач вважає, що пошкодженням автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ в результаті ДТП 23.08.2014 року [PERSON] не було завдано матеріальних збитків, оскільки відповідач не була власником вказаного транспортного засобу, а отже, і не мала правових підстав для отримання грошових коштів на його ремонт. 09.09.2014 року позивач помилково та безпідставно сплатив [PERSON] грошові кошти в сумі 28\~000 грн.. Після отримання згадуваної претензії позивач в усній формі звернувся до відповідача щодо добровільного повернення безпідставно набутих нею грошових коштів на вказану суму. Проте, остання відмовила йому в поверненні грошей. Утримання відповідачем у себе грошових коштів протягом тривалого часу і не повернення їх позивачу є розпорядженням коштами позивача, тобто їх безпідставним збереженням для власних потреб. Посилаючись на ст. 61 Конституції України, ст.ст.1212, 1213 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач просить суд, стягнути з [PERSON] на його користь суму безпідставно набутих коштів в розмірі 28\~000 грн., а також покласти на неї судові витрати. 27.05.2015 року позивачем була подана письмова заява про збільшення позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми судових витрат у вигляді правової допомоги (а.с.31-39), яка неодноразово уточнювалася, а саме 08.10.2015 року (а.с. 166-172) та в судовому засіданні від 27.10.2015 року і остаточні вимоги щодо цього питання складають 2\~800 грн., які позивач просить суд стягнути на його користь з [PERSON]. 15.06.2015 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення на позовну заяву (а.с.52-55). Згідно вказаних заперечень, відповідач [PERSON] не заперечуючи проти того, що [PERSON] передав їй 28\~000 грн. вказала на те, що ці гроші вона отримала у якості погашення моральної шкоди, яка була їй заподіяна протиправною поведінкою позивача. Так, відповідач зазначила, що її чоловікові [PERSON] та її синові [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження, у звязку з чим вона дуже сильно нервувала та хвилювалася за те, що у подальшому ці травми можуть потягнути за собою негативні наслідки. На підтвердження цього [PERSON] написала розписку від 09.09.2014 року, згідно якої вона не мала претензій до [PERSON], оскільки останній відшкодував моральний збиток на суму 28\~000 грн.. Вказану розписку засвідчили свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Але після цього, до [PERSON] звернувся [PERSON] з проханням написати розписку іншого змісту, згідно якої вона не мала до нього претензій у звязку з тим, що він відшкодував ремонт автомобіля за вимогою СТО ТОВ «СВ АВТО». Такий зміст, зі слів [PERSON], був необхідний йому для належного врегулювання взаємовідносин зі страховою компанією. [PERSON] не заперечувала, оскільки, зі слів [PERSON], які у телефонній розмові підтвердив керівник автосервісу, питання що до сплати вартості ремонту між ними вже узгоджено. Саме на цю розписку позивач посилається в обґрунтування позовних вимог. [PERSON] та її чоловік [PERSON] утримують дитячий будинок сімейного типу, виховують шістьох дітей віком від 11 до 15 років. Автомобіль був їм необхідний для належного забезпечення потреб дітей, їх пересування, тому своїми винними діями щодо скоєння ДТП та пошкодження автомобіля [PERSON] завдав їм багато труднощів, змусив хвилюватися та позбавив можливості належного піклування за дітьми. Вина [PERSON] встановлена постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області № 315/1177/14-п від 08.09.2014 року. Далі в запереченнях зазначено, що якщо навіть [PERSON] отримала спірні кошти саме на ремонт автомобіля, то вони все одно не були б безпідставно набутими з огляду на наступне. Згідно публічного договору про надання фінансового лізингу № ZP00F+02004739 від 27.11.2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (лізингодавець) на умовах фінансового лізингу передав [PERSON] (лізингоодержувачу) предмет лізингу, а саме автомобіль HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ, у платне володіння та користування. Згідно п. 3.6 вказаного договору на період строку лізингу лізингоодержувач утримує предмет лізингу у справному стані, дотримується відповідних стандартів, технічних умов, правил експлуатації, інструкції та гарантійних умов (вимог) продавця (виробника) предмету лізингу; проводить за власний рахунок в строк встановлений виробником предмета лізингу, поточне технічне обслуговування, в т.ч. необхідне для збереження гарантійного обслуговування предмету лізингу; проводить ремонт (в тому числі капітальний) предмета лізингу, додержується вимог до використання, утримання, технічного обслуговування та зберігання предмету лізингу згідно чинного законодавства, цього договору, умов договору страхування предмету лізингу та правил страхування страховика, який здійснює страхування. Вказані умови узгоджуються зі змістом ст. 14 Закону України «Про фінансовий лізинг», згідно якої утримання предмету лізингу лізингоодержувач протягом усього часу перебування предмету лізингу в його користування повинен підтримувати його у справному стані. Згідно ч.2 цієї статті лізингоодержувач протягом строку лізингу несе витрати на утримання предмету лізингу, повязані з його експлуатацією, технічним обслуговуванням, ремонтом, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про фінансовий лізинг» з моменту передачі предмета лізингу у володіння лізингоодержувачу ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмету лізингу переходить до лізінгоодержувача, якщо інше не встановлено договором. Предмет лізингу та/або повязані із виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обовязковість встановлена законом або договором. Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором. Згідно п.8.1 договору для цілей договору подією дефолту вважається, зокрема, випадок, якщо предмет лізингу знищений, пошкоджений і не може бути відновлений (в т.ч. при повній конструктивній загибелі відповідно до умов страхування предмету лізингу), незалежно від того був такий випадок визнаний страховим чи ні. Згідно п. 8.2.2 лізингоодержувач зобовязаний усунути подію дефолту негайно або незалежно від наявності повідомлення про дефолт, за вимогою лізингодавця негайно повернути предмет лізингу лізингодавцю по акту прийому-передачі, який підписується сторонами. Лізингодавець з вимогою про повернення предмета лізингу до [PERSON] не звертався. Таким чином, на думку представника відповідача, відповідач, отримавши від лізингодавця право володіти та користуватися предметом лізингу, отримала й право на особисте одержання від сторонніх осіб будь-якого відшкодування шкоди, завданої предмету лізингу та повязаної з винними протиправними діями цих осіб. Посилаючись на зазначене та на ст.ст. 1166, 1167 ЦК України просять суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Суду пояснив, що 23.08.2014 року о 17 годині 30 хвилин в с. Новозлатопіль Гуляйпільського району Запорізької області по вул. Леніна сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ під керування чоловіка відповідача [PERSON] та автомобіля ВАЗ 211340, д. н. АР 9408 СЕ під його керуванням. Внаслідок даної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. 08.09.2014 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області його було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність його автомобіля, а саме ВАЗ 211340, д.н. [NUMBER] була застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС», що підтверджується полісом № АС/9667781 від 26.02.2014 року. На місці ДТП йому повідомили, що власником транспортного засобу HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ є [PERSON], і вказаний автомобіль застрахований на випадок пошкодження згідно договору добровільного страхування наземного транспорту. Після розгляду справи про адміністративне правопорушення у Гуляйпільському районному суді Запорізької області він приїхав до помешкання [PERSON] і запропонував їй 28\~000 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої автомобілю HAFEI SAIBAO внаслідок ДТП. До того він допоміг доправити вказаний автомобіль на СТО вказану відповідачем в м. Запоріжжі, заплативши за евакуатор. Під час розмови з представником СТО йому в присутності [PERSON] була повідомлена приблизна сума ремонту автомобіля HAFEI SAIBAO, а саме десь 30\~000 грн.. Орієнтуючись на вказану суму, він позичив грошові кошти у свого знайомого [PERSON] та 09.09.2014 року відвіз їх до [PERSON]. Під час передачі грошових коштів в будинку відповідача були, також присутніми дружина позивача та свідки, яких запросила відповідач. [PERSON] склала в присутності цих осіб розписку про отримання нею 28\~000 грн. і про те, що ніяких матеріальних претензій до позивача немає. При цьому, відповідач зазначала, що на її вихованні знаходяться неповнолітні діти і автомобіль їм був необхідний для пересування саме їх. Тому, позивач добровільно надав [PERSON] грошові кошти і на оренду іншого транспортного засобу для потреб її сімї на час ремонту автомобіля, який був пошкоджений при ДТП. Того дня, а саме 09.09.2015 року в його присутності була складена лише одна розписка про отримання [PERSON] грошових коштів на ремонт автомобіля, яку позивач забрав з собою додому. Будь-яких іншим розписок в його присутності ніхто не складав і наміру відшкодовувати відповідачеві моральну шкоду позивач не мав, мова йшли лише щодо відшкодування матеріальних збитків. В квітні 2015 року на його адресу надійшла претензія від ПрАТ «СК «Інгосстрах» щодо добровільного відшкодування в порядку страхового регресу. З вказаної претензії позивач дізнався, що власником автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ, є ПАТ КБ «ПриватБанк», який в установленому порядку звернувся до своєї страхової компанії за страховим відшкодування завданої шкоди. Вказана шкода була відшкодована банку в повному обсязі. За вказаною претензією позивач сплатив 1000 грн., а на теперішній час, ним повністю також, сплачена і сума страхового відшкодування в порядку регресу на користь ПрАТ «СГ «ТАС». За таких обставин, він вважає, що відповідач недобросовісно заволоділа коштами в сумі 28\~000 грн., вказавши себе власником автомобіля HAFEI SAIBAO, і тому вона повинна йому їх повернути. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з урахування останніх уточнень щодо витрат на правову допомогу, та наполягала на їх задоволенні. Додатково суду пояснила, що 23.08.2014 року сталася ДТП за участі двох автомобілів, а саме автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ та автомобіля [NUMBER]. Водій автомобіля ВАЗ був у нетверезому стані та відповідно до постанови Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08.09.2015 року він був визнаний винним за ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП і притягнутий до відповідальності. На момент ДТП в автомобілі HAFEI SAIBAO, також перебував син відповідача, який був у нетверезому стані. Учасники ДТП з місця її скоєння зателефонували своїм рідним, по приїзду яких домовилися про відшкодування шкоди. При цьому, ними також були викликані співробітника ДАІ та повідомлені страхові служби. Цивільно-правова відповідальність обох транспортних засобів була застрахована. 09.09.2014 року позивач заплатив відповідачеві 28\~000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної шкоди, про що відповідачем було складено розписку. Вказану розписку було складено увечері, після того як автомобіль було доставлено на СТО в м. Запоріжжі і сторонам була повідомлена приблизна сума ремонту. Позивач добросовісно вважав відповідача власником автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ, так як із-за правової необізнаності він не розрізняє понять кредитного договору та лізингового. Після зясування обставин щодо відшкодування страхових виплат власнику автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ, а саме ПАТ КБ «Приватбанк» позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому кошти в сумі 28\~000 грн. як безпідставно набутих. Але, відповідач зі свого боку кожного разу відмовлялася це зробити. Представник позивача, також зазначила, що посилання відповідача та її представника щодо відшкодування позивачем моральної шкоди не відповідають дійсності, так як мова між сторонами про відшкодування саме моральної шкоди ніколи не йшла, а також вказані посилання не ґрунтуються на нормах законодавства, так як стягнення моральної шкоди можливе лише за рішенням суду. Додатково представник позивача вказала, що їй навіть на момент складання позову не було відомо про наявність ще однієї розписки про відшкодування позивачем моральної шкоди відповідачу, так як сам позивач про це її не повідомляв. Вказані обставини, а саме про наявність другої розписки стали відомі тільки при проведенні судових засідань по справі. Щодо вимог про стягнення на користь позивача суми судових витрат на правову допомогу представник позивача зазначила, що остаточна сума вимог складає 2 800 грн. згідно умов договору укладеного між нею та позивачем від 06.05.2015 року та підтверджена актами приймання-передачі наданих послуг. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказала, що позовні вимоги вона не визнає повністю та вважає, що позов є безпідставним. При цьому суду пояснила, що вона не заперечує факту передачі їй позивачем 09.09.2014 року 28\~000 грн., про що нею була складена розписка, але вказані кошти були їй передані в рахунок відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода їй була завдана самою подією ДТП, яка сталася 23.08.2014 року, а також тим, що її рідні зазнали фізичних ушкоджень за її наслідками. Відповідач вказала, що вона самостійно складала розписку про передачу їй позивачем 28\~000 грн., яку посвідчували свідки. При цьому відповідач зазначила, що нею всього було складено дві розписки, одна про відшкодування матеріальних збитків, а інша про відшкодування моральної шкоди. Останню вона склала для себе, так як вважала, що їй була заподіяна саме моральна шкода. Також, відповідач в судовому засіданні не заперечувала того факту, що вона в вересні 2014 року разом з позивачем перебувала на території СТО в м. Запоріжжі, куди був доставлений автомобіль HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ та де йшла мова про його ремонт. На той час вона не була власником вказаного автомобіля. Власником вказаного автомобіля вона стала з жовтня 2014 року, коли був нею підписаний відповідний акт прийому-передачі з ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання умов договору про надання фінансового лізингу. Додатково відповідач вказала, що вона згідно вказаного договору фінансового лізингу вчасно повідомила ПАТ КБ «ПриватБанк» про подію ДТП за участю автомобіля, який був предметом лізингу. Зі свого боку банк ніяких повідомлень про подію дефолту або ж про повернення предмету лізингу в той час до неї не надсилав. Більше того, автомобіль був доставлений саме на те СТО, яке здійснювало сервісне обслуговування лізингових автомобілів за вказівкою ПАТ КБ «ПриватБанк». Про проведення незалежного оцінювання предмету лізингу відповідачеві нічого не було відомо. В своїх поясненнях відповідач вказала, що на теперішній час, автомобіль HAFEI SAIBAO, д. н. АР 2711 СР, знаходиться в її користуванні та використовується її сімєю за призначенням. Вартість відновлювального ремонту, який був проведений ТОВ «СВ АВТО» нею не відшкодовано. 10.12.2014 року вона звернулася до директора вказаного Товариства з заявою про відстрочення сплати грошових коштів за проведений ремонт, так як їй ні страховою компанією, ні позивачем кошти за пошкодження автомобіля не відшкодовані. Заява її була задоволена і їй відстрочили сплату до грудня 2015 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, в обґрунтування своєї позиції посилався на письмові заперечення щодо позовних вимог. Додатково зазначив, що відповідач не заперечуючи самого факту передачі їй позивачем грошових коштів в сумі 28\~000 грн. не визнає їх призначення, а саме того, що вони передані на відшкодування матеріальних збитків повязаних з ремонтом автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ. За результатами зустрічі сторін 09.09.2014 року було складено дві розписки, а саме одна щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 28\~000 грн., а інша на прохання позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди на таку ж суму. Текст останньої розписки про відшкодування матеріальних збитків, яка була складена [PERSON], диктував позивач, обґрунтовуючи це тим, щоб у нього потім не виникли складнощі зі страховою компанією. На справді ж таке відшкодування відбулося саме в рахунок моральної шкоди, яка була завдана відповідачу за наслідками ДТП, що сталася 23.08.2014 року. Після вказаної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль відповідача та завдані були тілесні ушкодження її рідним, що слугувало причиною її страждань та хвилювань. Додаткових незручностей додало і те, що автомобіль HAFEI SAIBAO був необхідний відповідачу для забезпечення потреб її неповнолітніх дітей, які перебувають на її вихованні в дитячому будинку сімейного типу. Далі, представник відповідача пояснив, що автомобіль, який був пошкоджений в ДТП, на момент цієї події перебував у користуванні відповідача на умовах публічного договору про надання фінансового лізингу № ZP00F+02004739 від 27.11.2012 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач). При детальному аналізі вказаного договору та норм законодавства, що регулюють сферу фінансового лізингу можна зробити висновок, що відповідач, отримавши від лізингодавця право володіти та користуватися предметом лізингу, отримала й право на особисте одержання від сторонніх осіб будь-якого відшкодування шкоди, завданої предмету лізингу та повязаної з винними протиправними діями цих осіб. За таких обставин просив позов залишити без задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю та надав пояснення щодо позовних вимог, які стосуються стягнення з відповідача суми судових витрат на правову допомогу надану позивачу. Так, він зазначив, що вказані вимоги не обґрунтовані відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а також в наданих на підтвердження вказаних витрат актах прийому-передачі мається невідповідність щодо зазначення реквізитів договору на виконання якого вони видані. Так, представник відповідача вказав на те, що договір про надання юридичних послуг укладений між позивачем та ФОП [PERSON] від 06.05.2015 року, при цьому в актах про прийняття-передачу наданих послуг йде посилання на договір від 07.05.2015 року між цими ж особами. За таких обставин, представник відповідача вважає, що немає правових підстав для відшкодування витрат з надання правової допомоги. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом у судовому засіданні встановлені обставини та відповідні їм правовідносини. 23.08.2014 року о 17 годині 30 хвилин в с. Новозлатопіль Гуляйпільського району Запорізької області по вул. Леніна сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля HAFEI SAIBAO, державний реєстраційний номер [NUMBER] під керування [PERSON], який доводиться відповідачеві чоловіком та автомобіля ВАЗ 211340, державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Внаслідок даної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. 08.09.2014 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ч.1 ст. 130 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності, що підтверджується постановами Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі № 315/1177/14-п від 08.09.2014 року та від 13.03.2015 року (а.с.12-13). 09.09.2014 року позивач [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 28\~000 грн.. Цей факт сторонами не заперечувався, і тому на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Цивільно-правова відповідальність автомобіля [NUMBER] застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС», що підтверджується полісом № АС/9667781 від 26.02.2014 року, який діє до 25.02.2015 року (а.с. 17). Автомобіль HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ перебував у користуванні відповідача на умовах публічного договору про надання фінансового лізингу № ZP00F+02004739 від 27.11.2012 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач), що підтверджується заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу від 27.11.2012 року ( а.с.59-62). Згідно договору добровільного страхування наземного транспорту ZPC0CPS-12FN4UC від 29.11.2012 року, останній укладений на виконання договору лізингу № ZP00A-02004739 між відповідачем та ПАТ КБ «ПриватБанк». Страхувальником та вигодонабувачем суми страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту є ПАТ КБ «ПриватБанк». Страховиком за вказаним договором є ПАТ «СК «Інгосстрах» ( а.с.9). Згідно копії технічного паспорту серії САК № 934669 власником автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ є ПАТ КБ «ПриватБанк», дата реєстрації 15.06.2012 року ( а.с.8). 23.08.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування, в якій були зазначені обставини дорожньо-транпортної пригоди саме за участі автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ, під керуванням [PERSON] та автомобіля ВАЗ 211340, д. н. АР 9408 СЕ під керуванням [PERSON] (а.с.11). 08.09.2014 року на замовлення агента ПрАТ «СК «Інгосстрах» була проведена незалежна оцінка вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу. У відповідності до звіту № 16572 розмір заподіяної шкоди автомобілю HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ складає 75\~525,50 грн., транспортний засіб вважається конструктивно знищеним (а.с.14-15). На підставі платіжного доручення № 4189 від 15.09.2014 року страхувальнику та власнику автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» було виплачене страхове відшкодування у повному обсязі. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХХ № 872808 власником автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АР 2711 СР є [PERSON], дата реєстрації 08.10.2014 року. Вказане свідоцтво містить особливі відмітки про попереднє свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а саме серії САК № 934669 від 15.06.2012 року та про акт прийому-здачі від 25.09.2014 року (а.с.140). Згідно заказу-наряду № 2\~938 відкритого 15.10.2014 року та закритого 10.12.2014 року, складеного ТОВ «СВ АВТО» м. Запоріжжя, був проведений ремонт автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АР 2711 СР, власником якого вказана [PERSON]. Загальна сума ремонту склала 31\~700 грн. (сума без ПДВ 26\~416,67 грн. + ПДВ 5\~283,33 грн.) (а.с.141). На підтвердження виконання робіт згідно заказу-наряду був складений акт виконаних робіт від 10.12.2014 року (а.с.142). 10.12.2014 року відповідач [PERSON] звернулася з заявою до директора ТОВ «СВ АВТО» щодо відстрочення сплати грошових коштів за проведений ремонт її автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АР 2711 СР ( а.с.139). 10.04.2015 року за вих. № 10-04/02-14 ПрАТ «СК «Інгосстрах» була складена претензія про відшкодування збитків в порядку регресу та надіслана на адресу ПАТ «СГ «ТАС» та позивача [PERSON]. Згідно вказаної претензії страховик просив відшкодувати в добровільному порядку: ПАТ «СГ «ТАС» - 44\~810,00 грн. та [PERSON] 1000 грн. як франшизу за полісом (а.с.7). [PERSON] сплатив за вказаною претензією 1000 грн., що підтверджується копією чеку № 27042015115311 від 27.04.2015 року (а.с.16). Зі свого боку АТ «СГ «ТАС» (приватне) висунуло регресну вимогу № Г.04.0.0/150 до [PERSON] щодо відшкодування виплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 44\~810,00 грн., так як останній згідно довідки ДАІ та постанови Гуляйпільського районного суду Запорізької області, під час ДТП, яка мала місце 23.08.2014 року, керував автомобілем [NUMBER], в стані алкогольного спяніння (а.с.175). Згідно копії квитанції № 0.0.438086647.1 від 21.09.2015 року [PERSON] на виконання вказаної регресної вимоги перерахував кошти в рахунок відшкодування виплаченої суми страхового відшкодування (а.с.174). В судовому засіданні були допитані в якості свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. З пояснень свідка [PERSON] в судовому засіданні було встановлено, що в вересні 2014 року до ТОВ «СВ АВТО» звернулися сторони по справі для того, щоб була надана оцінка пошкодженням автомобіля після ДТП. В день звернення цих людей до СТО їм була доведена приблизна сума відновлювального ремонту автомобіля HAFEI SAIBAO, а саме десь 30\~000 -35\~000 грн.. Точна сума не називалась, так як для цього необхідно було розбирати автомобіль. При оголошенні суми були присутніми обидві сторони, а саме з однієї сторони жінка, яка назвалася власницею, а з іншої 2 чи 3 чоловіки. Автомобіль доставили на подвіря СТО за допомогою евакуатора. Між сторонами в присутності свідка велася мова про відшкодування вартості ремонту автомобіля, так як останній був пошкоджений в ДТП. Сторони вислухали свідка та пішли. При цьому автомобіль залишився на території СТО, але до його ремонту приступили лише в жовтні 2014 року, коли жінка-власниця автомобіля надала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Ремонт був закінчений в грудні 2014 року. За результатами ремонту автомобіль був повністю відновлений та міг бути використаний за своїм призначенням. Вартість ремонту склала 31\~700 грн., на підтвердження чого були складені відповідні документи. З вересня 2014 року вказаний автомобіль ніхто нікуди з території СТО не забирав. Ремонт таких автомобілів ТОВ «СВ АВТО» проводить за умовами обовязкового сервісного обслуговування на підставі відповідних договорів. На теперішній час, сума ремонту ніким не відшкодована. За заявою [PERSON] керівництвом Товариства їй надана відстрочка щодо сплати суми за ремонт автомобіля до грудня 2015 року. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] позичав у нього грошові кошти на загальну суму 32\~000 грн.. Це було відразу після ДТП, в яку потрапив позивач. Свідок особисто відвозив [PERSON] до ДАІ в м. Гуляйполе, так як в останнього не було транспортного засобу. В приміщенні ДАІ був також присутнім чоловік відповідача [PERSON]. Цей чоловік після складання відповідних документів, підходив до [PERSON] та у присутності свідка просив грошові кошти для винаймання транспортного засобу, щоб доставити його автомобіль до СТО в м. Запоріжжі. Для цих цілей свідок особисто передав 2000 грн., які потім додав до боргу [PERSON]. Коли [PERSON] звернувся до свідка за грошовими коштами, то необхідність цього останній пояснював тим, що хоче відшкодувати потерпілій стороні вартість ремонту автомобіля. Приблизну суму вартості відновлювального ремонту [PERSON] повідомили на СТО, куди доставили автомобіль відповідача. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були допитані в судовому засіданні пояснили, що вони були присутніми під час передачі позивачем [PERSON] грошових коштів. Свідки підтвердили факт передачі грошових коштів на суму 28\~000 грн. та вказали на те, що в присутності сторін було складено дві розписки, а саме перша щодо відшкодування моральної шкоди на суму 28\~000 грн. та друга про відшкодування матеріальних збитків на таку ж суму. При цьому свідки вказали, що остання розписка була переписана на вимогу [PERSON], так як останній не хотів щоб у нього виникли складнощі зі страховою компанією. При цьому, суд ставиться критично до пояснень свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], так як вони спростовуються поясненнями даними відповідачем в останньому судовому засіданні, а також не відповідають матеріалами справи та обставинам, які встановлені за результатами розгляду справи (а.с.131-133, 152-153). Також судом звертається увага на те, що за тих обставин, які встановлені судом, автомобіль HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ не можна вважати конструктивно знищеним, так як за результатами відновлювального ремонту він повністю є відновленим та використовується за призначенням. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Частино 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 11.12.2003 року № 1381-ІV передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Частинами 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року, страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Статтею 3 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року встановлено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 5 вказаного Закону об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Стаття 5 договору про надання фінансового лізингу № ZP00F+02004739 від 27.11.2012 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) передбачає умови страхування предмета лізингу. Так, згідно п. 5.1 страхування предмета лізингу здійснюється лізингодавцем самостійно, з моменту підписання цього договору та протягом строку лізингу щорічно за наступними страховими ризиками: пошкодження, втрата або знищення предмета лізингу (сукупність вказаних ризиків), спричинені дорожньо-транспортною пригодою, пожежею, вибухом, ударом блискавки. Падінням предметів або їхніми уламками, стихійними лихами, протиправними діями третіх осіб, викраденням або іншим незаконним заволодінням предметом лізингу та/або його розукомплектуванням; при страхуванні транспортних засобів на умовах повного «КАСКО». Згідно до п. 5.3 та п. 5.4 договору страхова компанія. Яка буде здійснювати страхування за цим договором. Визначається лізингодавцем. Протягом всього періоду страхування за цим договором вигодонабувачем призначається лізингодавець (а.с.59 на звороті). Пункт 5.7 договору передбачає, що у разі настання страхового випадку за договорами страхування, лізингоодержувач зобовязаний негайно проінформувати про це лізингодавця та страховика. В п. 5.8 договору зазначено, що в разі настання страхового випадку та отримання лізингодавцем страхового відшкодування, лізингодавець за умови належного виконання лізингоодержувачем умов цього договору на підставі вимоги лізингоодержувача зобовязаний спрямувати отримане страхове відшкодування на відновлення предмета лізингу, крім випадків повної конструктивної загибелі або втрати (загибелі) предмета лізингу. При цьому, суд звертає увагу на те, що сторонами та їх представниками взагалі не заперечувалися обставини щодо страхового відшкодування ПАТ КБ «ПриватБанк» як вигодонабувачу за умовами договору про надання фінансового лізингу. Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди\~\~ життю,\~\~ здоров'ю,\~\~майну\~\~третьої особи. Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток в повному обсязі.\~\~ У відповідності до ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Щодо посилань відповідача та її представників про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.\~\~Відповідно до вимог ст. ст. 23, 1167 ЦК України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В судовому засідання не було здобуто доказів того, що позивач відшкодував відповідачеві саме моральну шкоду в добровільному порядку, а також не було надано суду рішень судових інстанцій щодо стягнення моральної шкоди з позивача на користь відповідача в примусовому порядку. Щодо події дефолту, на яку посилався представник відповідача в письмових запереченнях та при наданні пояснень в судовому засідання, слід зазначити наступне. Як встановлено в судовому засіданні з боку відповідача не було порушень умов договору лізингу, які б давали підстави для надіслання ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомлення про дефолт або ж витребування предмета лізингу. Тому зазначення про подію дефолту є безпідставним. В самому публічному договорі про надання фінансового лізингу від 27.11.2012 року в ст. 11 передбачено порядок переходу права власності на предмет лізингу. За встановлених в судовому засіданні обставин вбачається, що вже через місяць після події ДТП, а саме 25.09.2014 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» був підписаний відповідний акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності, а тому з цього випливає, що у банку не було підстав застосовувати статтю 8 вказаного договору. Стаття 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Ці положення застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. У постанові Верховного Суду України від 22.01.2013 року у справі № 5006/18/13/2012 викладено правову позицію, згідно з якою аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобовязань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. В ст. 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Таким чином, в судовому засіданні було встановлено, що на момент передачі позивачем коштів в сумі 28\~000 грн. відповідачу, остання достеменно знала, що вона не є власником автомобіля HAFEI SAIBAO, д. н. АЕ 8764 ЕХ і те, що вигодонабувачем за договором добровільного страхування є дійсний власник предмета лізингу, а саме ПАТ КБ «ПриватБанк». Про умови страхування [PERSON] як лізингоодержувач була належним чином повідомлена, що і послугувало виконанню нею вимог щодо негайного повідомлення страховика про подію ДТП, а також доставки автомобіля на СТО, яке було визначено самим лізингодавцем. Позивач зі свого боку відшкодував повністю страхові виплати, які були проведені його страховиком АТ «СГ «ТАС», а також 1000 грн. як франшизу за полісом АС/9667781. А тому позов в частині стягнення грошових коштів в сумі 28\~000 грн. як безпідставно набутих є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При вирішення питання про стягнення судових витрат суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 280 грн. 00 коп. (а.с.2). Приймаючи до уваги, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів на користь позивача задоволено повністю на суму 28\~000 грн. суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача і суми судових витрат в розмірі 280,00 грн. - в рахунок відшкодування сплаченого ним судового збору. В той же час, суд вважає, що немає підстав для стягнення 2 800 грн. витрат на правову допомогу з огляду на наступне. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», за винятком випадку застосування правил міжнародного договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, та яким передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом. Види судових витрат визначені в ст. 79 ЦПК України, а їх розподіл здійснюється судом відповідно до вимог, установлених цим Кодексом (ст. ст. 88, 89 ЦПК України). Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Статтею 12 ЦПК України передбачається, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК України. З роз'яснень, наданих у п. 47 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року N 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" вбачається, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ. В ст.1 цього Закону, зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. При цьому необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й пов'язана зі складанням позовної заяви, наданням усних консультацій, ознайомленням з матеріалами справи, проведенням необхідних розрахунків тощо. При обчисленні розміру компенсації необхідно врахувати всі витрати, які перебувають у причинному зв'язку із наданням правової допомоги у конкретній справі. Ці дії повинні бути необхідними для надання правової допомоги, а розрахована сума має бути справедливою. Виходячи з аналізу ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Вирішуючи питання щодо можливості задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу суд виходить з того, що при вирішенні названого питання необхідно перевіряти, чи є ФОП [PERSON] у даній справі "фахівцем у галузі права" стосовно до вимог ст. 56 ЦПК України, тобто чи надавала вона правову допомогу стороні як фахівець у галузі права, чи брала участь у справі як представник позивача. Вирішуючи вищеназвані питання, суд прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи позивач та ФОП [PERSON] надали суду : - копію укладеного названими особами договору на надання юридичних послуг № 2015/1 від 06.05.2015 року; - копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; - копію свідоцтва платника єдиного податку ; - диплом спеціаліста серії ХА № 32624293 від 22.06.2007 року; - довіреність на ведення справи у суді; - копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 4 про сплату ФОП [PERSON] 1461,60 грн. за оплату послуг за договором № 2015/1 від 07.05.2015 року ( а.с. 32-40); - акти прийняття-передачі наданих послуг та квитанції до прибуткових касових ордерів (а.с. 39, 167-172). З матеріалів справи вбачається, що позивач не заявляв клопотання про допуск до участі у справі у якості фахівця у галузі права ФОП [PERSON] і суд відповідної ухвали не виносив. Натомість в матеріалах справи є наявним клопотання позивача про залучення до участі у справі його представника [PERSON] (а.с.27). Вказане клопотання позивача судом було задоволено, і [PERSON] приймала участь у справі як представник позивача. В той же час, з наданої суду довіреності від 06 травня 2015 року вбачається, що позивач уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в суді ( а.с. 40). Таким чином вбачається, що ФОП [PERSON] приймала участь у справі як представник позивача, а не як фахівець у галузі права, так як у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що позивач подавав до суду заяву про допуск названої особи у якості фахівця у галузі права та що названа особа ухвалою суду у цій якості була допущена до участі у справі, як це передбачено ч. 2 ст. 56 ЦПК України. Представник особи, яка бере участь у розгляді справи за дорученням або за договором (ордером), має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачено ст.ст. 26, 42 ЦПК України, відноситься до осіб, які приймають участь у розгляді справи, і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу, ЦПК не відносить до судових витрат витрати за послуги представника у суді. Також, судом було встановлено, що вищевказані акти прийняття-передачі наданих послуг та відповідно квитанції до прибуткових касових ордерів видані на виконання умов договору про надання юридичних послуг від 07.05.2015 року, який не був наданий до суду. За наведених обставин позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню.

Outcome: partial