Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

У січні 2021 року до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Позов мотивувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] за життя покійний заповіту не залишив. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований в [ADDRESS] , який належав покійному, як голові службового двору та земельна ділянка загальною площею 0,1652 га призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована за адресою [ADDRESS] , що належала покійному на підставі рішення сільської ради. На час відкриття спадщини у покійного було двоє спадкоємців першої черги: позивач [PERSON] та її сестра [PERSON] відповідач у справі, яка переоформила свої спадкові права на 1/2 частку спадкового майна у судовому порядку, що підтверджується рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 28.03.2018 р. у цивільній справі № 131/226/18. На даний час позивач також бажає оформити свої спадкові права на 1/2 житлового будинку та земельної ділянки розташованих за адресою [ADDRESS] на своє ім`я, однак не має можливості цього зробити в нотаріальному порядку, оскільки правовстановлюючі документи на спадкове майно на ім`я покійного батька відсутні, за життя ним не було проведено державної реєстрації його прав на дане нерухоме майно, а також неможливо провести державну реєстрацію права власності за покійним, оскільки до Державного реєстру внесено відомості про реєстрацію права власності на 1/2 вказаних житлового будинку та земельної ділянки на ім`я її сестри [PERSON] на підставі вказаного вище рішення суду. Дані відомості підтверджуються постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій державного нотаріуса Іллінецької державної нотаріальної контори Манус В.В. №397/02- 31 від 15 грудня 2020 року, тому позивач змушена звертатися до суду за захистом своїх спадкових прав. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 21.01.2021 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, натомість подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити в повному обсязі та розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася не повідомивши суд про причини воєї неявки. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення та задоволення позову з таких підстав. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 04 лютого 2011 року (а.с.8) [INFO] в с. Жадани Іллінецького району Вінницької області помер [PERSON] на день смерті у його власності перебував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] що належав покійному, як члену службового двору та земельна ділянка площею 0,1652 га призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель та споруд розташована за вказаною вище адресою, яка належала покійному на підставі рішення сільської ради. Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно частини 3 статті 3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-ІV права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положеннями частини 4 статті 3 зазначеного Закону України права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 р. № 56; Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 р. № 56, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за № 31/1056; Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 р. № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445. Як вбачається із довідки виконавчого комітету Іллінецької міської ради від 25.11.2020 року № 754 (а.с.13) житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] введено в експлуатацію у 1987 р. тобто, в той час, коли нормами діючого в той час законодавства не було передбачено жодних реєстраційних дій щодо права власності на житло. Єдиним доказом належності житла особі були відповідні записи у по господарських книгах сільських рад. Згідно раніше вказаної довідки вбачається, що згідно по господарської книги № 6 (особовий рахунок № [NUMBER] ) житловий будинок в [ADDRESS] станом на 15.04.1991 р. відносився до суспільної групи робітників та головою двору був покійний - [PERSON] . Нині чинне законодавство не містить визначення поняття „колгоспний двір". З прийняттям Закону України „Про власність" від 07.02.1991 р., який втратив чинність 20.06.2007 р., колгоспний двір припинив своє існування. З ЦК України вилучено статті, що встановлювали його статус (Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 16.12.1993 р. № 3718-ХІІ, який набрав чинності з 18 січня 1994 р.). Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Частки усіх членів колгоспного двору у майні колгоспного двору були рівними. У даному випадку згідно наданих органом місцевого самоврядування документів головою двору був померлий [INFO] [PERSON] . У разі смерті одного з членів двору, спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів, не відкривалася. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору (стаття 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року). У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р. мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. При цьому пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України „Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р., мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 р. поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. За приписами статей 120, 121, 123 ЦК Української PCP майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні. Положеннями статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно частини 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З огляду на вище викладені норми законодавства, після смерті батька позивача - [PERSON] , який помер [INFO] житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який належав покійному, як голові службового двору перейшов до його доньок - [PERSON] та [PERSON] та спадкується в загальному порядку. Відповідно до положень статей 1268 - 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, свої спадкові права на 1/2 житлового будинку та земельної ділянки відповідач у справі [PERSON] переоформила у судовому порядку, про що свідчить рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 28.02.2018 р. у цивільній справі № 131/226/18 (а.с.13-14). Позивач також бажаючи оформити свої спадкові права на 1/2 житлового будинку та земельної ділянки звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та постановою державного нотаріуса Іллінецької державної нотаріальної контори Манус В.В. від 15.12.2020 р. № 397/02-31 (а.с.12) позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через відсутність правовстановлюючих документів на них на ім`я спадкодавця, а також наявність інформації у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно якої внесено відомості про реєстрацію права власності на 1/2 вищевказаних житлового будинку та земельну ділянку на ім`я [PERSON] . Крім того, факт належності 1/2 частини вказаного житлового будинку за адресою [ADDRESS] [PERSON] підтверджується, звітом про оцінку майна від 17.12.2020 року (а.с.21-32) та копією технічного паспорта на даний житловий будинок (а.с.18-20) виготовленого 02 листопада 2020 року фізичною особою підприємцем [PERSON] складених на її ім`я. Згідно частини 1 статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У відповідності до частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та 1/2 земельної ділянки загальною площею 0,1652 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд розташовану за цією ж адресою в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] який помер [INFO] . Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений нею при подачі позовної заяви судовий збір в розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 коп.) грн. Беручи до уваги вищенаведене та

Outcome: approved