Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON], третя особа що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні позивача: орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради про зміну розміру аліментів, стягнення аліментів в твердій грошовій сумі та позбавлення батьківських прав. Доводи позовної заяви мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON], в шлюбі народилася донька [PERSON], [INFO]. Зазначає, що після розірвання шлюбу донька проживає разом з нею, знаходиться на її матеріальному утриманні; відповідач не піклується донькою, вихованням не займається, матеріальної допомоги не надає, у зв'язку з чим в 2012 році вона звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини та рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.02.2012 року стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку встановленого в Україні, щомісячно до її повноліття, починаючи з 01.02.2012 року. Виконавчі листи щодо стягнення аліментів знаходились на виконанні у ВДВС Заставнівського РУЮ, проте відповідач ухилявся від сплати аліментів та наявна заборгованість по несплаті аліментів, у зв'язку з чим бажає змінити розмір стягуваних аліментів на аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. Відповідач ніколи з донькою не бачиться, не цікавиться навчанням, дозвіллям, здоров'ям, не вітає з днем народження, ніякої допомоги на утримання не надає, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню доньки, що відповідно до ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Просить поданий позов задовольнити. Позивач [PERSON] та в її інтересах представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі; просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, відомостей про поважність причини неявки в засідання, суд не повідомив. Представник третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог - органу опіки і піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради Немилостивий І.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] доповнення до пояснень представника [PERSON], пояснення представника третьої особи Немилостивого І.В., всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом, належними доказами по справі встановлено, що з 16.09.2005 р. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.09.2010 року (а.с.9). Під час шлюбу у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.10). Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15.02.2012 року стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку встановленого в Україні, щомісячно до її повноліття, починаючи з 01.02.2012 року (а.с.6). Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 10.06.2013 року, оголошено розшук [PERSON]., [INFO], уродженця та мешканця [ADDRESS], у зв'язку із заборгованістю по сплаті аліментів, виконання ухвали доручено Заставнівському РВ УМВС України в Чернівецькій області (а.с.7). Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 ч.2 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно частини 1 статті 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Частина 1 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, позовні вимоги в частині зміни розміру стягуваних аліментів з [PERSON], [INFO] на користь [PERSON], [INFO], для утримання дитини - доньки [PERSON], [INFO], визначений рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.02.2012 року (справа №2-620/2012) та стягувати в подальшому з [PERSON], [INFO], аліменти у твердій грошовій сумі по 1000,00 грн., але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на дитину щомісячно, починаючи з дня звернення в суд з 20.09. 2017 року та до її повноліття - підлягають до задоволення. Судом також установлено, що позивач [PERSON] у відповідності до паспорта громадянина України зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-13), за даною адресою зареєстрована та проживає і донька [PERSON] (а.с.14); донька [PERSON] навчається в Чернівецькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №11 в 5-«В» класі, матір [PERSON] приділяє належну увагу навчанню та вихованню своєї доньки, батька за період навчання вчителі школи та класний керівник не бачили (а.с.15), за час перебування в СДНЗ №34 дитину приводили і забирали мати, тітка бабуся і дідусь (батьки матері) (а.с.16). З інформації за результатами психологічної діагностики учениці [PERSON]., дитина ображена на біологічного батька, більше проводить часу з вітчимом та матір'ю, яких вважає своєю сім'єю (а.с.22-23). У відповідності до висновку органу опіки та піклування №01/02-24/2352 від 11.09.2017 року, з метою соціального захисту інтересів малолітньої дитини, орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] по відношенню до малолітньої доньки [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (а.с.5). Відповідач [PERSON], [INFO], в [ADDRESS] не проживає, знятий з реєстраційного обліку 30.102014 року у зв'язку із вибуттям до місця проживання - м. Черкаси (а.с.21). Згідно акта обстеження умов проживання №192 від 30.05.2017 року, [PERSON] за адресою [ADDRESS] - умови проживання родини задовільні (а.с.20). У відповідності до пояснень письмових відповідача [PERSON] - Начальнику служби у справах дітей, він свою доньку любить і не бажає позбавлення батьківських прав і бажає з нею спілкуватися і допомагати; він допомагає їй фінансово, купляє одяг та телефони, проте спілкуватись доньці та йому забороняє позивач (а.с.19). У відповідності до пояснень малолітньої [PERSON] наданих в судовому засіданні в присутності матері - позивача [PERSON] вона батька не бачила близько чотирьох років, він їй не телефонує, не приїздить до неї, не вітає з днем народження. Ініціатором розмов з ним є вона, сам він ніколи їй не телефонує. Мама їй не забороняє спілкуватись з батьком та родичами батька. Коли вона буває в селі то спілкується з двоюрідною сестрою [PERSON]. Батька пам'ятає тільки з негативного боку, як він грюкав дверима та лякав її, після чого вона плакала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є батьком позивача та проживають вони за одною адресою. З 2010 року [PERSON] провідав [PERSON] три рази, не спілкується з нею по телефону, не допомагає матеріально. Позивач - мати [PERSON] не чинить перешкод в побаченні та спілкуванні з дитиною. Також відомо, що [PERSON] спілкується з двоюрідною сестрою [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою позивача - та проживають вони за одною адресою. З 2010 року відповідач та батько [PERSON] [PERSON] провідав її три рази, не спілкується з нею по телефону, не допомагає матеріально. Позивач - мати [PERSON] не чинить перешкод в побаченні та спілкуванні з дитиною. Бабуся - мати відповідача не виявляє бажання бачитися з внучкою. З родичами батька [PERSON] спілкується, зокрема з двоюрідною сестрою [PERSON]. З сукупності досліджених доказів установлених в засіданні обставин суд приходить до висновку, що відповідач не піклується про доньку, її вихованням не займається, взагалі за останні кілька років не бачив дитину, не цікавиться навчанням доньки, її дозвіллям, здоров'ям, не вітає з днем народження, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, що свідчить про самоухилення від виконання своїх батьківських обов'язків відносно доньки, що відповідно до ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Згідно статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Крім того, в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що ухилення від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Отже, законодавцем визначено, що батьківство є підставою для виникнення як певних обов'язків, так і певних прав. Їхня рівноправність забезпечується сімейно-правовими нормами, що мають конкретний зміст. Одним з головних принципів сімейного права є паритетність у побудові сімейних відносин. Цей принцип навіть знайшов своє відображення в Основному Законі України - Конституції, у статті 51 якої зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Такий захід може застосовуватися тільки за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Конституція України гарантує дітям усі права, необхідні для їхнього розвитку і життя. На захист прав дитини, її розвитку прийнята низка міжнародних документів. Серед цих документів особливо важливе значення має Конвенція ООН про права дитини, яку було прийнято і відкрито для підписання, ратифікації та приєднання резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 р. Ця Конвенція ратифікована Верховною Радою України і набула чинності для України 27 вересня 1991 р Міжнародними зобов'язаннями Україна гарантує свободу і гідність своїх дітей, створює умови для їхнього всебічного розвитку. З метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток в Україні останніми роками було прийнято низку нормативно-правових актів, які встановлюють основні принципи та напрями захисту прав дітей, а також основні засади державної політики у цій сфері. Зокрема, у 2001 р. прийнято Закон України "Про охорону дитинства", в якому встановлюється, що охорона дитинства в Україні є стратегічним загальнонаціональним пріоритетом. У 2005 р. прийнято Закон України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування". Цей Закон визначає правові, організаційні, соціальні засади та гарантії державної підтримки дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа, і є складовою законодавства про охорону дитинства. Статтею 11,12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. №2402-ІІІ передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього; батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Чернівецька міська рада, як орган опіки та піклування, відповідно висновку №01/02-24/2352 від 11.09.2017 року вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] по відношенню до малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Аналіз практики розгляду питань щодо доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських прав свідчить про те, що орган опіки та піклування при прийнятті рішення перш за все керується отриманими у документальній формі фактичними даними, а саме: характеристика на батьків з місця проживання; пояснення не менше трьох сусідів про спосіб життя одного з батьків, якщо батьки розлучені (нотаріально засвідчене); акт про участь одного з батьків у вихованні дитини; акт обстеження житлово-побутових умов проживання одного з батьків; довідка з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію; довідка з поштового відділення про кошти, посилки, перекази чи надходили на ім'я дитини; довідка з суду про призначення чи відмову у сплаті аліментів (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.09.2016, №216/2914/14-ц). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідачем не спростовано обставини наведені в позову, відзиву на позов [PERSON] суду не представлено. Вимогами закону, а саме ст. 155 п. 4 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до ст. 164 ч. 1 п. 2 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.121 Сімейного Кодексу України, права та обов'язки матері і батька дитини грунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток а також зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 Сімейного Кодексу України, батьки мають право і зобов'язані виховувати своїх дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, готувати їх до праці. Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України, при ухиленні батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Встановлені судом обставини та досліджені докази по справі у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач [PERSON] життям своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO] не цікавився, батьківського піклування щодо неї не виявляв та повністю самоусунувся від виконання батьківського обов'язку, з метою соціального захисту малолітньої є підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України N 2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. При цьому, суд не порушив принципу процесуальної рівності сторін, оскільки повідомляв відповідача про судовий розгляд справи належним чином, пропонував подати заперечення, проте, відповідач вказаною пропозицію суду не скористалися, заперечень щодо позову та доказів на їх підтвердження не надала. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року N 15-рп/2004у справі N 1-33/2004. Згідно положень ст. 12,13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Згідно ст.430 ч.1 ЦПК України, рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного та

Outcome: approved