Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

В липні 2018 р. [PERSON], звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що є власником земельної ділянки площею 3.0341 га., розташованої на території Верхівнянської сільської ради Ружинського району та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку. 23.07.2018 року позивачка звернулася до Центру надання адміністративних послуг ружинської РДА щодо отримання інформації відносно її земельної ділянки згідно кадастрового номеру [NUMBER]. Отримавши інформаційну довідку позивачка побачила, що 19.04.2012 року між нею та ТОВ « Сігнет- Центр « від її імені, невідомою особою був укладений та підписаний договір оренди землі. З вказаних підстав позивачка просить суд визнати договір оренди землі недійсним, витребувати у відповідача та повернути її земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала з вказаних в позовній заяві підстав, а саме : тому, що позивачка не підписувала оспорюваний договір оренди землі. Не заперечує, що позивачка отримувала орендну плату за користування її земельною ділянкою, однак не знала, що вказана орендна плата виплачувалась саме по оспорюваному договору оренди землі. Представник відповідача ТОВ « Сігнет- Центр «, в судове засідання зявився в задоволенні позову просив відмовити так як відповідачкою пропущено строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватись цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до ст.ст.14,16,18,19 Закону України Про оренду землі від 06.10.1998р. (з наступними змінами та доповненнями) договір оренди землі укладається у письмовій формі і набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов та державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації і набирає чинності з моменту його державної реєстрації. Частиною 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підстави визнання недійсним договору оренди землі, передбачені частиною 2 статті 15 За-кону України «Про оренду землі».. Крім того, ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є не-додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені час-тинами 1,3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Тобто, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання вимоги, передбаченої ч.3 ст.203 ЦК України, щодо того, що волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3, 0341 га розташованої на території Верхівнянської сільської ради Ружинського району Житомирської області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 19 квітня 2012 року між [PERSON] та ТОВ « Сігнет- Центр « було укладено договір, відповідно до якого в оренду відповідачу передавалася вищевказана належна позивачці земельна ділянка. На вказаному договорі є підписи сторін і він зареєстрований у відділі Держкомзему Ружинському районі за № 182520004004948 від 29.11.2012 року. Як вбачається з висновку експерта № 1/3-377 досліджувані підписи від імені [PERSON] у нижній частині 1-5 сторінок та у графі « Орендодавець « на 5 сторінці договору оренди землі від 19.04.2012 року, який укладено між [PERSON] та ТОВ « Сігнет- Центр «, виконані не [PERSON], а іншою особою. Досліджувальний підпис у графі « Орендодавець « додаткового договору від 05.08.2015 року про внесення змін та доповнень до договору оренди землі від 19.04.2012 року. який укладено між [PERSON] та ТОВ « Сігнет- Центр «, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Доказів того, що позивачка надавала повноваження іншій особі на підписання від її імені оспорюваного договору оренди землі відповідач суду не надав. Оскільки не підписання орендодавцем договору оренди землі та не надання повноважень на його укладення й підписання іншій особі свідчить про відсутність у останнього волевиявлення на укладення цього договору, а сам договір за таких обставин, виходячи з положень пе-редбачених ч.1 ст.215 ЦК України, підлягає визнанню недійсним у зв'язку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої ч.3 ст.203 цього Кодексу. Наслідком визнання правочину недійсним є обов'язок кожної із сторін повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, що передбачено ч.2 ст.216 ЦК України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Шо стосується заяви представника відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту коли [PERSON] звернулася до управління праці та соціального захисту населення Ружинської РДА Житомирської області 02 липня 2015 року із заявою та декларацією для призначення субсидії, суд вважає таким, що суперечить вимогам ст.261 ЦК України. Про порушення свого права позивачка дізналася у березні 2018 року звернувшись до ЦНАП у смт. Ружин, щодо отримання інформації про свою земельну ділянку. З отриманої відповіді зрозуміла, що існує договір оренди землі, укладений між позивачкою та ТОВ « Сігнет - Центр «, який був підписаний не позивачкою, а іншою особою. Тобто, про порушення своїх законних прав та інтересів позивачка дізналася у березні 2018 року, а з позовом до суду звернулася у липні 2018 року. Тому строк позовної давності пропущений не був. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Разом з тим, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фінікарідов проти Кіпру" механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб'єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права. Отже, у спірних правовідносинах визначальним є обізнаність потенційного позивача саме про факт порушення його права. Оскільки із наведеного, встановлених судами обставин справи та доводів позивача не вбачається, що строк позовної давності у спірних правовідносинах пропущений, правові підстави для скасування судових рішень із наведених відповідачем підстав, відсутні. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року). Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд першої інстанції застосовує у даній справі як джерело права. На підставі вказаного, позовні вимоги підлягають задоволенню. З врахуванням зазначеного, суд визнає недійсним оспорюваний договір оренди землі і витребовує належну позивачці земельну ділянку у відповідача - ТОВ « Сігнет - Центр «. Отримання позивачкою орендної плати не свідчить про те, що вона знала чи повина була знати про порушення свого права, а саме про те, що від її імені невідомою особою було укладено оспорюваний договір оренди землі. З врахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги , визнаючи оспорюваний договір оренди землі недійсним та зобов'язуючи юридичну особу, яка фактично використовує на даний час спірну земельну ділянку, повернути власнику земельну ділянку, яка була отримана орендодарем по зазначеному договору. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача ТОВ «Сігнет- Центр « на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, понесені нею по справі.

Outcome: approved