Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 18 грудня 2013 року сталося ДТП за участю автомобіля марки "ВАЗ 2107", державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] Позивач зазначає, що 10 грудня 2012 року між ПАТ "Українська охоронно-страхова компанія" та [PERSON] укладено договір доручення про надання агентських послуг у страхуванні, після чого 18 грудня 2013 року за актом прийому-передачі бланків суворої звітності [PERSON] було передано бланки полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №№ АС/9523400 - АС/923404. Зі слів позивача, 15 грудня 2013 року між ПАТ "Українська охоронно-страхова компанія" та [PERSON] було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що посвідчується полісом №АС/923400, однак враховуючи, що поліс датується датою, що передувала передачі нових бланків повіреній особі [PERSON] для укладання договорів страхування, позивач вважає, що договір страхування від 15 грудня 2013 року є недійсним і не підлягає виконанню, оскільки його укладення відбулося після страхового випадку. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву, в якій просить слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву, в якій просить слухати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надіславши на електронну адресу суду заяву, в якій відсутній її підпис, в якій повідомила суд, що не може з'явитися в судове засідання в зв'язку з сімейними обставинами. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 10 грудня 2012 року між ПАТ "Українська охоронно-страхова компанія"(довіритель) та [PERSON](повірений) укладено договір доручення про надання агентських послуг у страхуванні, відповідно до умов якого довіритель доручає, а повірений приймає на себе обов'язки від імені, за дорученням, в інтересах та під контролем довірителя надавати фізичним і юридичним особам страхові послуги, в тому числі укладати договори страхування в межах повноважень, наданих довіреністю та видавати їх страхувальниками. Як вбачається з акту прийому-передачі бланків суворої звітності від 18 грудня 2013 року, [PERSON] передано Поліси ОСЦВП в кількості 5 штук з №АС/9523400 по №АС/923404. 15 грудня 2013 року ПАТ "Українська охоронно-страхова компанія" та [PERSON] було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що посвідчується полісом №АС/923400, відповідно до умов якого застраховано цивільно-правову відповідальність за шкоду життю, здоров'ю та майну третіх осіб, заподіяну під час керування автомобілем марки "ВАЗ 2107", державний реєстраційний номер [NUMBER] будь-якою особою, яка експлуатує його на законних підставах. Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] виданого Васильківським РЕВ при УДАІ ГУ МВС в Київській області, [PERSON] є власником автомобіля марки "ВАЗ 2107", державний реєстраційний номер [NUMBER]. Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області №362/7617/13-п від 21.01.2014 року [PERSON] визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП, а саме, що 18.12.2013 року близько 18 год.30 хв. [PERSON] по а/д Київ-Одеса, керуючи автомобілем марки "ВАЗ 2107", державний реєстраційний номер [NUMBER], не врахувала дорожню обстановку, погодні умови, виїхала на смугу зустрічного руху та допустила зіткнення з автомобілем [NUMBER], в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу). Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним правочином, при якому у сторін відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині, а волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до правових позицій викладених у Листі Верховного Суду України від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно положень ст. 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. За змістом ст. 983 ЦК України договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно ст.998 ЦК України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після настання страхового випадку; 2) об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом. Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №9523400 було передано повірителю [PERSON] лише 18 грудня 2013 року, [PERSON] фізично не могла укласни вищезазначений Договір 15 грудня 2013 року, що також підтверджується поясненнями відповіда [PERSON] (а.с. 32), де останнім було зазначено, що він помилково записав в спірному Договорі дату 15.12.2013 року замість вірної 18.12.2013 року. Таким чином, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, та враховуючи, що відповідач [PERSON] вимоги позову визнав в повному обсязі, крім того судом було встановлено, що Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №9523400 було укладено після страхового випадку, що знайшов своє підтвердження, суд приходить до висновку про його задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved