Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-13 00:00:00

05.08.2014 року заступника прокурора Львівської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави, яку представляє Міністерство інфраструктури України від імені якого діє Державне територіально-галузеве обєднання (ДТГО) «Львівська залізниця» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з участю третьої особи Відділу держземагенства у м. Львові, яким просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0135 га, що на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №5658 (BEI 574003) від 04.12.2006; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки глею 0,15 га, що на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №5657 (BEI 574002) від 04.12.2006; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0135 га (кадастровий номер 4610166300:08:001:0018) вартістю -- 555 грн. та земельну ділянку площею 0,0135 га (кадастровий номер - 3166300:08:001:0019), вартістю 10884 грн.; витребувати від [PERSON], [PERSON], [PERSON] O.L, [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 4610166300:08:001:0019 площею 0,0135 га, вартістю 10 884 грн.; витребувати від [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 4610166300:08:001:0018 площею 0,15 га, вартістю 696 555 грн. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив, що відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 04.12.2006р. серії BEI № 574003 [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] придбано у [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0135 га, яка розташована на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі. Згідно вказаного договору купівлі-продажу земельна ділянка, що є предметом цієї угоди, належить продавцям на праві власності на підставі державного акту на земельну ділянку серії ЯГ №516584 від 28.11.2006р., вданого згідно з рішенням Брюховицької селищної ради від 26.10.2006р. та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №01:06:438:02652 кн.01-7 (кадастровий номер земельної ділянки 4610166300:08:001:0019). Також, відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 04.12.2006 серії BEI № 574002 [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] придбано у [PERSON] та [PERSON] будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,15 га, які розташовані на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі. Згідно з вказаним договором купівлі-продажу земельна ділянка, що є предметом цієї угоди, належить продавцям на праві власності на підставі державного акту на земельну ділянку серії ЯГ №516585 від 28.11.2006, виданого згідно з рішенням Брюховицької селищної ради від 26.10.2006 та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01:06:438:02653 кн.01-7 (кадастровий номер земельної ділянки 4610166300:08:001:0018). На підставі вищевказаних договорів купівлі-продажу [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №. 516711, який зареєстрований 05.02.2007р. в книзі записів державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01:07:438:00176 кн. 01-7 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 516712, який зареєстрований 05.02.2007р. в книзі записів державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01:07:438:00177 кн. 01-7. В подальшому, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га, що на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі згідно з договором купівлі-продажу серії ВМО № 544194 від 03.12.2009р. відчужено [PERSON], [PERSON], [PERSON]В, [PERSON] та [PERSON] в різних частинах, про що також свідчить напис приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області [PERSON] від 03.12.2009р. на державному акті на право власності на земельну ділянку та реєстрація в Поземельній книзі Управління Держкомзему у м. Львові від 26.12.2009 року. Крім того вказує, що 10.02.2010р. Шевченківським районним судом м. Львова за результатами розгляду позову Львівського міжрайонного транспортного прокурора в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки позов прокурора задоволено, скасовано п.1.9 рішення №123 Брюховицької селищної ради від 26.10.2006р. щодо безоплатної передачі у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,0135 га для ведення садівництва, які розташовані на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі, також визнано недійсним державний акт серії ЯГ №516585 на право власності земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та державний акт серії ЯГ № 516584 на право власності на земельну ділянку площею 0,0135 га для ведення садівництва, що розташовані на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі (справа №2-230/2010). Крім того, вироком Залізничного районного суду м. Львова від 22.12.2010р. у справі № 1-531/2010 встановлено, що [PERSON], будучи заступником начальника по капітальному ремонту госпрозрахункової служби колії ДТГО «Львівська залізниця», внаслідок неналежного виконання своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, не перевіривши достовірність даних, внесених в акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки, підписав його, внаслідок чого земельну ділянку, що знаходиться в межах смуг відведення залізничної колії на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі незаконно на підставі рішення Брюховицької селищної ради №123 від 26.10.2006р. передано у приватну власність [PERSON] та [PERSON] Вказану посадову особу ДТГО «Львівська залізниця» визнано винною за ч.1 ст. 367 КК України та звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку з закінченням строків давності. Таким чином, на даний час відсутні правові підстави для використання вищевказаних земельних ділянок на підставі укладених цивільно-правових угод, адже скасованими та не чинними є рішення органу місцевого самоврядування про передачу ділянок у власність та первинні правовстановлюючі документи, які видавались на його підставі. Згідно експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,15 га, проведеної при укладенні договору купівлі-продажу серії ВМО № 544194 від 03.12.2009, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON]В, [PERSON] та [PERSON] вартість земельної ділянки складає 696 555 грн. Згідно експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,0135 га, проведеної при укладенні договору купівлі - продажу земельної ділянки від 04.12.2006р. серії BEI № 574003 між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0135 га, яка розташована на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі. Вартість земельної ділянки складає 10884 грн. З врахуванням вищевикладеного, вимушений звернутися до суду. В судовому засіданні прокурор та представник ДТГО «Львівська залізниця» підтримали уточнені позовні вимоги, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в поданому до суду позові та письмових поясненнях. Просять позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили та просили у задоволенні позову відмовити, в останні судові засідання повторно не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили. Інші відповідачі у судове засідання повторно не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності. Представник третьої особи Відділу держземагенства у м. Львові у судове засідання повторно не зявився, про причину неявки не повідомив, а тому у відповідності до ст.169 ЦПК України суд вважає, що розгляд справи слід проводити у його відсутності на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог п.2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до вимог ст. 60 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 3 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 125 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 04.12.2006р. серії BEI № 574003, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] придбано у [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0135 га, яка знаходиться на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі. Згідно вказаного договору купівлі-продажу, земельна ділянка належить продавцям на праві власності на підставі державного акту на земельну ділянку серії ЯГ №516584 від 28.11.2006р., вданого згідно з рішенням Брюховицької селищної ради від 26.10.2006р. та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №01:06:438:02652 кн.01-7 (кадастровий номер земельної ділянки 4610166300:08:001:0019). Крім того, відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 04.12.2006р. серії BEI № 574002, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] придбано у [PERSON] та [PERSON] будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,15 га, які знаходяться на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі. Згідно з вказаним договором купівлі-продажу, земельна ділянка належить продавцям на праві власності на підставі державного акту на земельну ділянку серії ЯГ №516585 від 28.11.2006р., виданого згідно з рішенням Брюховицької селищної ради від 26.10.2006р. та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01:06:438:02653 кн.01-7 (кадастровий номер земельної ділянки 4610166300:08:001:0018). На підставі вищевказаних договорів купівлі-продажу [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №. 516711, який зареєстрований 05.02.2007р. в книзі записів державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01:07:438:00176 кн. 01-7 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 516712, який зареєстрований 05.02.2007р. в книзі записів державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01:07:438:00177 кн. 01-7. В подальшому, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га, що на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі згідно з договором купівлі-продажу серії ВМО № 544194 від 03.12.2009р. відчужено [PERSON], [PERSON], [PERSON]В, [PERSON] та [PERSON] в різних частинах, про що також свідчить напис приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області [PERSON] від 03.12.2009р. на державному акті на право власності на земельну ділянку та реєстрація в Поземельній книзі Управління Держкомзему у м. Львові від 26.12.2009 року. Окрім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10.02.2010р. позов Львівського міжрайонного транспортного прокурора в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки задоволено, скасовано п.1.9 рішення №123 Брюховицької селищної ради від 26.10.2006р. щодо безоплатної передачі у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,0135 га для ведення садівництва, які розташовані на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі; визнано недійсним державний акт серії ЯГ №516585 на право власності земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та державний акт серії ЯГ № 516584 на право власності на земельну ділянку площею 0,0135 га для ведення садівництва, що розташовані на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі. Також судом встановлено, що згідно вироку Залізничного районного суду м. Львова від 22.12.2010р. у справі № 1-531/2010, [PERSON], будучи заступником начальника по капітальному ремонту госпрозрахункової служби колії ДТГО «Львівська залізниця», внаслідок неналежного виконання своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, не перевіривши достовірність даних, внесених в акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки, підписав його, внаслідок чого земельну ділянку, що знаходиться в межах смуг відведення залізничної колії на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі незаконно на підставі рішення Брюховицької селищної ради №123 від 26.10.2006р. передано у приватну власність [PERSON] та [PERSON] Вказану посадову особу ДТГО «Львівська залізниця» визнано винною за ч.1 ст. 367 КК України та звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку з закінченням строків давності. Відповідно до п.п. а ст.12 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на дату прийняття спірного рішення №618 від 23.10.2008 року), надалі ЗК України, до повноважень селищних рад належить право розпорядження землями територіальних громад. Згідно ч.1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, а відповідно до ч.1 ст. 127 ЗК України органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою ст. 203 ЦК України. Згідно із ч.3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом із тим ч. ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, ст. 387 цього Кодексу, яка надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. У відповідності до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник (чи особа, яка має речове право на майно) і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Тобто за змістом зазначених правових норм суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, у силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0135 га, що на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №5658 (BEI 574003) від 04.12.2006; визнання недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки глею 0,15 га, що на вул. Бурденка, 6 в смт. Брюховичі, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №5657 (BEI 574002) від 04.12.2006 слід зазначити наступне. У відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права /ч.1 ст.216 ЦК України/ застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відтак, суд вважає, що в цій частині немає підстав для задоволення позовних вимог. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тому щодо визнання недійсними договорів про передачу земельної ділянки у власність підстав немає, оскільки обраний спосіб не відповідає способу захисту прав власника держави. Також, не вірно обрано такий спосіб захисту прав власника як витребування земельної ділянки від нинішнього володільця. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до ч.5 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Таким чином право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник (чи особа, яка має речове право на майно) і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Як вбачається з матеріалів справи в ній містяться достатні дані про здійснення всієї передбаченої законом процедури видачі відповідачам державних актів та набуття відповідачами права на землю, відчудження нерухомого майна здійснювалось на підставі нотаріально посвідченого договору, і на протязі тривалого часу з моменту виникнення спірних правовідносин ніким не оспорювалось. Крім того, слід врахувати, що правові підстави відносно позовних вимог про визнання недійсним договорів купівлі-продажу земельних ділянок, що знаходяться в смт. Брюховичі, вул. Бурденка, 6 та витребування земельних ділянок залишились неконкретизованими, як при пред'явленні позову, так і в подальшому при розгляді справи, оскільки прокурор не послався на конкретну норму права, яка б передбачала можливість визнання недійсним договорів купівлі-продажу земельних ділянок, що знаходяться в смт. Брюховичі, вул. Бурденка, 6. На думку суду, прокурор не звернув увагу на те, що у випадках, коли відчужене майно було перепродано третій особі, виключним видом захисту є лише віндикація. Така позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 (справа №6-67цс15), де зазначено, що в такому випадку не можна визнавати правочин недійсним (ст.ст.215, 216 ЦК), натомість спосіб захисту можливий тільки шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК. Разом з тим, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0135 га (кадастровий номер 4610166300:08:001:0018) вартістю 555 грн. та земельну ділянку площею 0,0135 га (кадастровий номер - 3166300:08:001:0019), вартістю 10884 грн., заявлена до неналежних відповідачів. Відповідний орган, що здійснює державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, участі у справі в якості відповідача не приймав, крім цього, позивачем не доведено наявність спору з цим органом, що підлягав би розгляду судом, оскільки, згідно зі ст.3 ЦПК України особа може звернутися до суду у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів. Тому в задоволенні позовної вимоги в цій частині слід відмовити. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначено у ст. 11 ЦК України. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Окрім цього, Верховним судом України при розгляді справи №6-222цс14 висловлено правову позицію про те,що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відтак, суд приходить до висновку про те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів порушення, невизнання або оспорювання права Міністерства інфраструктури України та ДТГО «Львівська залізниця», а відтак суд приходить до переконання про те, що право позивача не є порушеним, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази надання в визначеному законодавством порядку спірної ділянки за адресою: смт. Брюховичі, вул. Бурденка, 6 позивачам чи іншим підприємствам залізничного транспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту. Судом також не встановлено факту належності спірної ділянки до земель залізничного транспорту. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У правовому висновку Верховного Суду України, зробленому в постанові від 18 вересня 2013 року зазначено таке: основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 р. у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", від 11 березня 2003 р. "Новоселецький проти України", від 1 червня 2006 р. "Федоренко проти України". Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання фундаментальних прав окремої особи. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. На думку суду, у разі задоволення судом позову, буде порушено визначальний принцип пропорційності, який передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Вирішуючи питання про належність особи, в інтересах якої пред'явлено позов суд приймає до уваги наступне. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом. Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України, відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або держави чи суспільних інтересів. Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах. Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Таким чином, по цій справі прокурор має достатні повноваження для самостійного визначення осіб, в інтересах яких пред'явлено позов, однак при розгляді справи він повинен відповідно до вимог ст.60 ЦПК України довести зазначені у позові обставини порушення інтересів держави та те, що у фактичних правовідносинах саме ці особи є органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб. Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Суд приймає до уваги, що за таких умов згідно ч.4 ст.46 ЦПК України прокурор дійсно має право вимагати розгляду позову в інтересах держави без врахування необхідності захисту прав позивача як державного органу, однак це не скасовує необхідності виконання ним загальних обов'язків щодо доведення позовних вимог, передбачених ст.ст. 10,11,60 ЦПК України. На думку суду, прокурор неналежно виконав свої процесуальні обов'язки щодо доказування, тому суд застосує загальні принципи цивільного судочинства щодо змагальності сторін та диспозитивності. Суд вважає, що доводи позовної заяви та пояснень прокурора в судовому засіданні не спростовують висновку про недоведеність посилань прокурора на порушення прав держави у спірних правовідносинах, тому не можуть слугувати достатньою правовою підставою для задоволення позовних вимог у наявній їх редакції, у визначеному прокурором су'бєктному складі сторін та із визначених позовом підстав. Вказані недоліки в правовому обґрунтуванні позову та ненадання прокурором переконливих доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, які покладені в основу позовних вимог, на думку суду, унеможливлюють задоволення позову, оскільки достатність підстав для позбавлення охоронюваного законом конституційного права власності судом не встановлено. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed