Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним підпункт 2.8.1 кредитного договору №500496081 від 25 червня 2014 р. укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк»; визнати недійсним підпункт 2.8.1 кредитного договору №500976663 від 30 квітня 2015 р. укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» в частині п.2.8.1. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25 червня 2014 р. між сторонами укладено кредитний договір №500496081, в якому передбачено сплату позивачем комісії в розмірі 2,20%, яка підлягає сплаті щомісячно за кожен місяць користування кредитом. Крім того, 30 квітня 2015 року позивача запросили до банку з пропозицією, щодо реструктуризації кредиту, начебто на вигідніших умовах, оскільки процентна ставка буде меншою. За результатами цієї зустрічі між сторонами укладено новий кредитний договір №500976663, в якому передбачено сплату позивачем комісії в розмірі 2,52%, яка підлягає сплаті щомісячно за кожен місяць користування кредитом. Вказана умова суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», відтак, є несправедливою, а тому просить в цій часині визнати договори недійними. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав до суду заяву в якій позов підтримав в повному обсязі, просить справу розглядати у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. \~ \~Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено, що 25 червня 2014 р. між сторонами було укладено кредитний договір №500496081, згідно з яким остання отримала кредит в розмірі 43776 грн. для власних потреб. У п.2.8.1. даного договору передбачено щомісячну сплату комісійної винагороди банку за управління кредитом в розмірі 2,20% від суми кредиту. Крім того, 30 квітня 2015 р. між відповідачем сторонами укладено кредитний договір №500976663, згідно з яким остання отримала кредит в розмірі 37936,18 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором №500496081 від 25.06.2014 р. У п.2.8.1. даного договору передбачено щомісячну сплату комісійної винагороди банку за управління кредитом в розмірі 2,52% від суми кредиту. За умовами ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 р. дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. З урахуванням того, що за умовами спірних кредитних договорів від 25 червня 2014 р. та 30 квітня 2015 року банк надав позичальнику кредит для власних потреб, правовідносини між сторонами визначаються, зокрема, \~Законом України "Про захист прав споживачів". Згідно із\~ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів»\~споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Як передбачено ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Між тим, відповідно до\~ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність"\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору). Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до п.2 ч.2\~ст.16 Цивільного кодексу України\~визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Статтею 215 Цивілього кодексу України\~визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно із\~ч.1 ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до\~ст.217 Цивільного кодексу України\~недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що умови договорів про встановлення щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом в розмірі 2,2% та відповідно 2,52% від суми кредиту суперечить вимогам законодавства, а саме ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а тому п.2.8.1 спірних кредитних договорів №500496081 від 25 червня 2014 р. та №500976663 від 30 квітня 2015 року слід визнати недійсними . Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в користь держави слід стягнути судовий в розмірі 1102 грн. 40 коп. На підставі ст.ст. 203, 215, 217, 1054 ЦК України, ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ст.ст. 1, 4, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~ та

Outcome: approved