Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому прохає визнати за ним право власності на садовий будинок № 103 з надвірними та господарськими будівлями та спорудами за адресою: Запорізька область, Вільнянский район, Люцернянська сільська рада в садівничому товаристві « Рибнік», а також на земельну ділянку площею 722 кв.м за адресою Запорізька область, Вільнянский район, Люцернянська сільська рада в садівничому товаристві «Рибнік». В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між сторонами 22. 08.2017 було укладено договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна. Позивач свої зобов'язання по вказаному договору виконав, шляхом оплати ціни садового будинку та земельної ділянки у розмірі визначеному у договорі. В свою чергу відповідач [PERSON] свої зобов'язання виконала в повному обсязі, шляхом передачі у власність [PERSON] садового будинку та земельної ділянки, однак ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Позивач в судовому засіданні на позові наполягає, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлений належним чином. Враховуючи, що позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився, тому відповідно до ч.1 ст.\~224\~та ст.\~225 ЦПК України, суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини: 22 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу садового будинку № 103 з надвірними та господарськими будівлями та спорудами за адресою: Запорізька область, Вільнянский район, Люцернянська сільська рада в садівничому товаристві « Рибнік», а також земельної ділянки площею 722 кв.м за адресою Запорізька область, Вільнянский район, Люцернянська сільська рада в садівничому товаристві « Рибнік». Позивач свої зобов'язання по вказаному договору виконав, шляхом оплати ціни житлового будинку у розмірі визначеному у договорі. В свою чергу відповідач свої зобов'язання виконав в повному обсязі, шляхом передачі у власність садового будинку та земельної ділянки. Зазначені обставини підтверджуються актом прийому-передачі від 22.08.2017 р. Ухиляючись від нотаріального посвідчення договору, відповідач порушує умови укладеного з позивачем договору, створює перешкоди щодо виникнення у позивача права власності на садовий будинок та земельну ділянку, що є предметом купівлі-продажу, і фактично заперечує виникнення у позивача права власності на цей об'єкт. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За визначенням\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до 319\~ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В силу ч.2 ст. 328\~ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1ст. 334\~ЦК України\~передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказано у\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це права оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до\~ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію\~статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та\~статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(яка підлягає застосуванню відповідно до ст. ст.2,\~9, ч.1 ст.8 ЦПК\~таст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначенні сподівання відповідачем порушені. На підставі викладеного,

Outcome: approved