Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

В 2017 році Житомирський державний технологічний університет звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Управління ведення реєстру територіальних громад з наступними позовними вимогами: виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] з наданням іншого житла у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Управління ведення реєстру територіальних громад зняти з реєстрації [PERSON] у квартирі [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь Житомирського державного технологічного університету 6728,12 грн. за спожиту теплову енергію (опалення), а також стягнути судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 23.08.2001 року [PERSON] звернувся до ректора ЖІТІ із заявою про надання йому для проживання службового житла, а саме квартири [ADDRESS] , яка на праві колективної власності належить Житомирському державному технологічному університету. На підставі наказу ректора ЖІТІ №415 від 30.08.2001 року [PERSON] надано для тимчасового проживання квартиру [ADDRESS] . Разом з тим, починаючи із серпня 2013 року [PERSON] невчасно сплачує кошти за надання послуг з централізованого опалення та має заборгованість у розмірі 6728,12 грн. В подальшому конференцією трудового колективу прийнято рішення припинити користування квартирою [ADDRESS] [PERSON] 30 червня 2015 року [PERSON] був звільнений із Житомирського державного технологічного університету у зв`язку із закінченням терміну дії контракту. Крім того, відповідно до рішення житлової комісії ЖДТУ [PERSON] надано соціальне житло в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України №397 від 26.03.2019 року Житомирський державний технологічний університет перейменовано у Державний університет "Житомирська політехніка". Ухвалою суду від 02.10.2019 року дану справу прийнято до провадження та постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 10.12.2019 року від представника відповідача - адвоката Кузьміна Д.Л. надійшов відзив, в якому останній просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказав, що у відповідача відсутня заборгованість перед Житомирським державним технологічним університетом зі сплати комунальних послуг у розмірі 6728,12 грн., а приміщення з якого виселяють відповідача є його єдиним житлом. Надана позивачем інформаційна довідка про наявність у відповідача житла за адресою: [ADDRESS] містить не актуальну інформацію, оскільки вказана вище квартира належить іншій особі. Крім того, позивачем не надано доказів, що надане інше приміщення відповідає санітарним і технічним вимогам (а.с.113-114). 14.01.2020 року представник позивача адвокат Остапчук В.О. подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить пункт 1 позовної вимоги змінити і в подальшому викласти його в слідуючій редакції: виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] з наданням іншого житла у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с.129). У відповіді на відзив від 14.01.2020 року представник позивача адвокат Остапчук В.О. вказав, що станом на написання відзиву у [PERSON] є борг перед університетом зі сплати комунальних послуг 4334,34 грн. Періодично відповідач сплачує комунальні послуги, але не вчасно і після нагадувань. Викладені у позовній заяві підстави виселення залишились на даний час без змін. Відповідно до заяви про зміну позовних вимог [PERSON] запропоновано кімнату у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] на 1 поверсі. Даний гуртожиток відповідає санітарним нормам (а.с.124). 12.02.2020 року представником позивача - адвокатом Захарченко В.П. подано заяву, відповідно до якої просить не приймати до розгляду заяву про зміну предмету позову, оскільки позивачем не було додано доказів направлення копії такої заяви з додатками іншим учасникам справі, що свідчить про не виконання вимог ч.5 ст. 49 ЦПК України (а.с.144). 12.02.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Розгляд справи неодноразово відкладався за заявами однієї та/або другої сторони з причин, які є поважними, а також у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді. В судовому засіданні представник позивача адвокат Остапчук В.О. заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Вказав, що відповідач мав житло, однак його відчужив, квартира потрібна для заселення молодих спеціалістів, які з сім`ями проживають у гуртожитку, а оскільки відповідач проживає один в квартирі в гуртожитку йому буде виділена окрема кімната. В письмових поясненнях вказав, що 30.06.2015 року відповідач звільнений із Житомирського державного технологічного університету через закінчення терміну дії контракту, у зв`язку з чим втратив своє право на тимчасове службове житло, крім цього відповідач на час подання заяви мав заборгованість по сплаті послуг з централізованого опалення із серпня 2013 року в сумі 6728,12 за цей час борг погашався, а потім знову накопичувався на сьогоднішній день заборгованість складає 4971,43 грн. Зазначив, що 28.12.2019 року до суду було направлено заяву про уточнення позовних вимог так як навчальний заклад надає [PERSON] місце в гуртожитку за адресою [ADDRESS] . До матеріалів додано акт перевірки даного гуртожитку державною службою з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів (а.с.205). Представник відповідача адвокат Кузьмін Д.Л. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог у зв`язку з необґрунтованістю та просив відмовити у їх задоволенні. Вказав, що відповідач багато років присвятив роботі в університеті, є доктором економічних наук, професором, заслуженим діячем науки і техніки України, заслуженим професором Житомирського державного технологічного університету, нагороджений різними відзнаками, автор більш ніж 200 різних наукових видань. Вказав, що позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення, ні співмірність такого виселення меті. Зазначив, що відповідачу виповнилося 83 роки і в разі виселення з житла та поселення в гуртожиток зі студентами, йому буде завдано психологічної травми та погіршить стан здоров`я. Представник Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради Гущина В.С. подала до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі представника Управління. При розгляді справи покладається на розсуд суду. В клопотанні також вказала, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, що передбачено п. 26 Правил реєстрації місця проживання. Таким чином позовна вимога про зняття з реєстрації є недоцільною, оскільки така вимога окремого рішення у даному випадку не потребує, а задоволення попередньої позовної вимоги є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстрації у спірній квартирі, у порядку встановленого зазначеними Правилами та Законом (а.с.95-96,107,151-152,204). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до наказу ректора Житомирського інженерно-технологічного інституту (в подальшому Житомирський державний технологічний університет; в подальшому Державний університет "Житомирська політехніка") №415 від 30.08.2001 року професору кафедри обліку і аудиту [PERSON] з 23.08.2001 року надано житлове приміщення площею 69,96 кв.м. за адресою [ADDRESS] для тимчасового проживання (а.с.4). Вказане житлове приміщення на праві колективної власності належить Житомирському інженерно-технологічному інституту відповідно до свідоцтва про право власності, яке видане на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 23.11.2000 року №687 (а.с.5). З витягу з протоколу №8 Конференції трудового колективу Житомирського державного технологічного університету від 30 грудня 2013 року вбачається, що було ухвалено рішення припинити термін користування квартирою (за адресою [ADDRESS] ) д.е.н., проф. [PERSON], який з 01.07.2013 року не є штатним працівником ЖДТУ (а.с.10). Згідно довідки начальника ВК ЖДТУ Чеховської Ю.А., [PERSON] працював в Житомирському державному технологічному університеті з 15 жовтня 1991 року. 30.06.2015 року у зв`язку з закінченням терміну дії контракту п. 2 ст. 36 КЗпП України [PERSON] звільнено (наказ №127 від 30.06.2015 року) (а.с. 9). У листі Житомирського державного технологічного університету від 20.12.2016 року, який адресовано [PERSON] , вказано, що при звільненні квартири за адресою [ADDRESS] [PERSON] надається соціальне житло за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до довідки Житомирського державного технологічного університету борг [PERSON] за опалення в квартирі за адресою [ADDRESS] за період січень - листопад 2016 року становить 6728,12 грн. (а.с. 14). Наказом ректора Житомирського державного технологічного університету №439 від 19.12.2016 року було вирішено, зокрема, колишньому працівнику [PERSON] терміново звільнити службову квартиру та надати соціальне житло в гуртожитку [ADDRESS] (а.с.15). Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що [PERSON] несвоєчасно сплачує за надання послуг з централізованого опалення, придбав у власність квартиру [ADDRESS] та згідно рішення конференції трудового колективу припинено термін користування квартирою [ADDRESS] . Також [PERSON] надано соціальне житло в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.1 ст.124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Частиною 2 статті 125 ЖК України передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України). Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" ("Dakus v. Ukraine") від 14 грудня 2017 року, заява N 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") від 2 березня 2011 року, заява N 30856/03; "Садов`як проти України" ("Sadovyak v. Ukraine") від 17 травня 2018 року, заява N 17365/14). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" ("Stankova v. Slovakia"), заява N 7205/02, § 60 - 63). Суд, даючи оцінку доказам враховує, що дійсно право на зайняття житла припинене, оскільки відповідач на час розгляду справи не перебуває у трудових відносинах із позивачем. Разом з тим, підставою для припинення терміну користування відповідачем квартирою стало рішенням конференції трудового колективу від 30.12.2013 року, оскільки [PERSON] з 01.07.2013 року не був штатним працівником ЖДТУ. Проте, з довідки начальника ВК ЖДТУ Чеховської Ю.А вбачається, що [PERSON] поновлений на роботі на виконання рішення апеляційного суду Житомирської області (наказ №53-п від 20.03.2014 року) та був звільнений лише 30.06.2015 року у зв`язку з закінченням терміну дії контракту. Отже, станом на час прийняття рішення конференції трудового колективу від 30.12.2013 року [PERSON] юридично являвся штатним працівником, а тому не міг бути позбавлений службового житла, відповідно позов не може обґрунтовуватися вказаним рішенням трудового колективу. При розгляді справи судом встановлено, що відповідачу на законних підставах надано житлове приміщення за адресою [ADDRESS] . При цьому, пропрацювавши більше десяти років в університеті, відповідач має законні сподівання, що його житлові права будуть захищені законом, відповідно йому буде надане інше житло. Заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначив, що спірне житлове приміщення є його єдиним житлом, доказів на спростування вказаних обставин, матеріали справи не містять. Доводи позивача про наявність у відповідача на момент прийняття рішення трудовим колективом про виселення власної квартири [ADDRESS] , є необґрунтованими, оскільки згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником вказаної квартири на той час була інша особа (а.с.52). Таким чином, доводи сторони позивача, що відповідач забезпечений власним житлом не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Суд вважає також, що позивачем не доведено виконання ним вимоги закону про надання відповідачу іншого жилого приміщення. Звертаючись до суду позивач просив прийняти рішення про виселення відповідача з наданням іншого житла, а саме у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Однак позивачем не було зазначено відомостей про конкретну кімнату в гуртожитку, яка має бути надана відповідачу у разі задоволення позову, відповідність такого жилого приміщення санітарним та технічним нормам (в т.ч. гуртожитком), про необхідність чого вказується в п.22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 р. "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України". Позивачем 14.01.2020 року на адресу суду надіслано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить пункт 1 позовної вимоги змінити і в подальшому викласти його в слідуючій редакції: виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] з наданням іншого житла у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України позивач вправі змінити предмет або підставу позову до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно із ч. 5 ст. 49 ЦПК України у разі поданні будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьої і четвертої цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів, суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Оскільки позивачем до своєї заяви не надано доказів щодо направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, суд не приймає до розгляду та повертає позивачу його заяву на підставі ч. 5 ст. 49 ЦПК України. Крім того, з доданих до заяви про уточнення позовних вимог акта перевірки дотримання санітарного законодавства Житомирського управління держспоживслужби від 05.10.2016р. вбачається, що за адресою [ADDRESS] знаходиться два гуртожитки (окремі дев`ятиповерхові будівлі), а саме №1 та №2. Тобто, позивачем також чітко не визначено житлового приміщення для заселення відповідача, не надано рішення органу позивача про можливість надання такого приміщення відповідачу. Крім того, в акті вказується, що в гуртожитках створені умови для проживання саме студентів. Отже, даючи оцінку пропорційності виселення відповідача із належного позивачу житла підставам для такого виселення, судом береться до уваги, що у відповідача право на зайняття житла припинене, оскільки відповідач на час розгляду справи не перебуває у трудових відносинах із позивачем. Разом з тим, відповідач сумлінно пропрацював в університеті більше 10 років, квартира є його єдиним житлом, при цьому позивачем не доведено дотримання ним вимог закону щодо надання колишньому працівнику іншого жилого приміщення, яке б відповідало санітарним та технічним вимогам. За вказаних обставин виселення відповідача із житла, не буде відповідати критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Крім того не можна вважати, що виселення відповідача, якому виповнилося 83 роки, який є пенсіонером та має захворювання серця (довідка з історії хвороби а.с. 54) лише з підстави припинення трудових відносин, без надання доказів, що таке виселення дійсно потрібне для захисту прав позивача на момент розгляду справи, матиме "легітимну мету", і що в даному випадку буде дотримано принцип пропорційності, а саме "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку, що право користування відповідачем вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, при цьому виселення відповідача із спірної житлової квартири є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла, а тому в задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідача слід відмовити. Щодо позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку суд вважає за необхідне відмітити, що згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації. Отже, зважаючи на те, що вирішення питання зняття з реєстраційного обліку є похідним від задоволення позовної вимоги про виселення, позивач безпідставно звернувся з позовом до Управління ведення реєстру територіальних громад, оскільки надання рішення суду про виселення (у разі задоволення позову) було б достатньо для зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Відповідно позивачем не доведено, що Уравління порушило його права. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з відшкодування комунальних послуг (опалення) у сумі 6728,12 грн., яка існувала за період з 01.01.2016р. по 01.12.2016р., то слід зазначити, що борг був погашений, що підтверджується листом позивача від 29.10.2018р. (а.с.53), а заборгованість в сумі 4971,43грн., про яку вказує представник позивача в поясненнях, не підтверджена документально, розрахунок не надано. Представник відповідача вказав на відсутність боргу. Отже, позивачем не доведено обґрунтованість позову в цій частині також. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. У зв`язку з відмовою у позові в повному обсязі витрати, пов`язані зі сплатою судового збору слід покласти на позивача за правилами статті 141 ЦПК України. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed