Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

16.10.2019 р. [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною заявою, в якій просить скасувати рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 23.09.2013 р., в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 19.08.2009 року між [PERSON] та [PERSON] , ухваливши в цій частині нове, яким вказані вимоги задовольнити. Свої вимоги мотивує тим, що вказаним судовим рішенням в задоволенні позову [PERSON] до ПрАТ «Ірокс», [PERSON] , [PERSON] про визнання частково недійсним договору № 15 про участь у будівництві від 08.12.2005р., укладеного між [PERSON] та ЗАТ «Ірокс» та визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 19.08.2009 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] відмовлено за безпідставністю. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 06.12.2013 р., яке залишено без змін ухвалою ВССУ від 19.03.2014 р., частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] : визнано частково недійсним договір № 15 про участь у будівництві від 08.12.2005р., укладений між [PERSON] та ЗАТ «Ірокс», в частині внесення змін до договору від 21.11.2007р., згідно яких було замінено квартиру [ADDRESS] , з моменту внесення таких змін. В іншій частині, рішення від 23.09.2013р. залишено без змін. Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування від 19.08.2009р., суди виходили з того, що рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 25.06.2009р., що набрало законної сили, було визнано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , а тому [PERSON] вправі була розпорядитись своїм майном. Однак, Постановою Верховного суду України від 18.09.2019р., рішення Шевченківського райсуду м. Львова 25.06.2009 року та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 06.04.2017р. скасовані та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ЗАТ «Ірокс», треті особи особи: [PERSON] , ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання права власності на житлове приміщення. Таким чином, заявник вважає, що спростовуються висновки судів щодо правомірності набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, відповідно і наявності в неї достатнього обсягу повноважень на розпорядження такою. Відтак, оскільки скасовано судове рішення від 25.06.2009р., яке стало підставою для ухвалення судового рішення від 23.09.2013р., що підлягає перегляду, [PERSON] набув права звернутись до суду із заявленими вимогами. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заяву підтримали, зіславшись на викладені в ній обставини та факти, просили таку задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] ,- [PERSON] , в судовому засіданні заяву заперечив, вважає таку безпідставною. Представник ПАТ» Ірокс» в судове засіданні не з`явився повторно, хоча належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 423 ЦПК України за нововиявленими обставинами можуть бути переглянуті рішення, постанови або ухвали, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили. Однією з підстав перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду, що передбачено ч. 2 п. 3 ст. 423 ЦПК України. Саме на вказану норму і посилається у своєму зверненні заявник. Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23.09.2013 року, у справі за позовом [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 19.08.2009 року між [PERSON] та [PERSON] , в процесі розгляду вказаного цивільного спору суд виходив з того, що право власності на квартиру [ADDRESS] набуто [PERSON] на підставі рішення Шевченківського райсуду м. Львова 25.06.2009 року, на набрало законної сили . Відтак, вона вправі була розпорядитись своїм майном та з врахуванням вимог ст.ст. 319,321 ЦК України відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування, що був укладений між нею та [PERSON] 19.08.09 р. Оскільки рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 25.06.2009 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до ЗАТ »Ірокс» про визнання права власності на житлове приміщення , квартиру [ADDRESS] , що стало підставою для ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23.09.2013 року у справі за позовом [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , на даний час скасоване Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року, відтак існують підстави для задоволення заяви [PERSON] про перегляд судового рішення від 23.09.2013 року за нововиявленими обставинами . Враховуючи вимоги ч.2 п. 3 ст. 423, ч. 3 п.2 ст. 429 ЦПК України , суд приходить до висновку, що слід скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23.09.2013 року по справі за позовом [PERSON] до ПАТ» Ірокс», [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] та ухвалити нове рішення . На виконання вимог ч. 5 ст. 423 ЦПК України, при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами , суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову. Так, в ході розгляду справи було встановлено, що 28.11.2006 р. між [PERSON] та ЗАТ «Ірокс» було укладено договір № 8 пайової участі у будівництві житла, за умовами якого він вніс кошти на фінансування будівництва двокімнатної квартири [ADDRESS] . 14.03.2007р. ЗАТ «Ірокс» передало [PERSON] вказану квартиру згідно акту прийому-передачі. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17.08.10 р. , проведеної в процесі розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до ЗАТ" Ірокс" про визнання права власності на спірне житло, двокімнатна квартира [ADDRESS] на другому житловому поверсі, згідно договору від 28.11.06 р., на даний час стала двокімнатною квартирою [ADDRESS] . Даним висновком встановлено, що внаслідок влаштування магазину в колишньому цокольному поверсі ( на даний час першому поверсі ) змінилась нумерація квартир та поверховість будови. Статтею 328 ЦК України врегульовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до вимог ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Як вбачається з умов договору, укладеного між позивачем та ЗАТ" Ірокс" за № 8 від 28.11.06 р. , замовник приймав участь у будівництві 63-х квартирного житлового будинку по [ADDRESS] та фінансував будівництво двохкімнатної квартири [ADDRESS] ,що розташована на 2-му житловому поверсі , загальною площею 63 кв.м. Крім того, за умовами договору підрядник брав на себе зобов"язання передати замовнику згідно акту прийому-передачі квартиру та сприяти у оформленні документів. Станом на 2007 рік будинок [ADDRESS] не було здано в експлуатацію. Сам по собі акт приймання-передачі житла не є правовстановлюючим документом, що стверджує право власності на квартиру позивача. Відтак, безпідставними, на думку суду є покликання [PERSON] на ту обставину, що після підписання акту приймання-передачі від 14.03.07 р. він став власником спірної квартири . Крім того судом встановлено, що 08.12.05 р. між ЗАТ „ Ірокс" та [PERSON] було укладено договір № 15 про участь у будівництві житлового будинку [ADDRESS] із замовленням та безпосереднім фінансуванням останньою будівництва двокімнатної квартири [ADDRESS] на четвертому поверсі, вартістю 225 792 грн. 19.12.06 р. до вказаного договору було внесено зміни, відповідно до яких вартість двокімнатної квартири складала 232 823 грн. В подальшому, на підставі змін до договору, внесених 21.11.07 р. було змінено квартиру, яку мала отримати [PERSON] із зазначенням номера житла - № 59. 21.11.08 р. між сторонами договору було підписано акт приймання - передачі житла. Рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 25.06.09 р., за [PERSON] було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . В подальшому, рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 06.12.2013 року було визнано частково недійсним договір № 15 про участь у будівництві від 08.12.2005 р., укладений між [PERSON] та ЗАТ» Ірокс», в частині внесення змін до договору від 21. 11.2007 року, згідно яких було замінено квартиру [ADDRESS] , з моменту внесення таких змін. Крім того, Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року було скасоване рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 25.06.09 р. про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Між тим, 19.08.2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Костишин Б.Т. було посвідчено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . На момент укладення вказаної угоди [PERSON] була власником спірного житла, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копія якого міститься в матеріалах справи. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи , поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом. Як вбачається із тексту уточнення позовних вимог ( т. 1 а.с. 56-57), так і письмових пояснень по справі ( т. 1 а.с. 123-125 ) , поданих позивачем, останнім не наведено правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, стороною якого [PERSON] не був. Так, ставлячи в прохальній частині позовної заяви вимогу про визнання недійсним договору дарування спірного житла, позивач у мотивувальній його частині зазначає про вимоги ч. 3 ст. 388 ЦК України . Зокрема, що він як власник майно має право витребувати його від добросовісного набувача , так як майно набуте в особи, яка не мала права на його відчуження . Проте одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є неможливим , оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК, яка визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не повинен суперечити цивільному законодавству; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.Водночас правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним. В даному випадку, на момент укладення договору дарування [PERSON] була власником відчужуваного майна, волевиявлення свого не заперечує. Оспорюваний договір був нотаріально посвідчений. Сам позивач не є власником спірного нерухомого майна, відтак спірними є і посилання [PERSON] на те, що його права, саме як власника спірного нерухомого майна, є порушеними. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: partial