Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». В квітні 2014 року, після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, він, уродженець м.Краматорськ Донецької області, був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] ,, яка належить йому на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2006 року, зареєстрованим у реєстрі за № 15480. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для нього призвели до втрати житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території Донецької області, стали причиною його вимушеного переселення у вересні 2014 року до підконтрольної Україні території - м.Херсон, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення від 24.10.2014 р. №6523000287. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-УШ, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16.09.2014 р. №1680-УІІ запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку населених пунктів, які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Донецьк Донецької області. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08.06.2016 року, встановлено факт його вимушеного переселення у вересні 2014 р. з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України йому завдано істотної моральної та майнової шкоди. До початку збройної агресії Російської Федерації проти України він був повноправним громадянином держави Україна, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м. Донецьк, вів повноцінне життя, займався підприємницькою діяльністю, мав стабільний заробіток та власне житло. З квітня 2014 року в м.Донецьк почали відбуватися проукраїнські мітинги та молебені за Україну. 06.04.2014 року проводився мітинг на підтримку розгляду питання про проведення так званого "референдуму" про приєднання Донецького регіону до складу Росіїської Федерації. Також в квітні 2014 року відбувалося захоплення озброєними особами усіх найважливіших державних установ міста. Він був свідком того, як на будівлі Донецької області державної адміністрації був розміщений прапор Російської Федерації. Наприкінці квітня 2014 року збройними формуваннями РФ розпочалися обстріли, які мали потужну руйнівну силу. Приблизно в середині літа 2014 року він спостерігав як містом їздили транспортний засіб з написом "TV" в якому знаходились журналісти російських телеканалів "Россия 24" та "Russia Today", як на замовлення в тих місцях, де вони проїджали, відбувалися потужні обстріли, які влучали в житлові будинки, школи та дитячі садки. В м.Донецьку він особисто спостерігав скупчення осіб чеченської національності. Крім того, на вулицях м. Донецька зявилися так звані блокпости, містом на автомобілях постійно, пересувалися озброєні переважно немісцеві особи, поведінка, яких була не передбачуваною та агресивною. Він був наляканий та кожного разу пересуваючись по місту, намагався уникати місць скупчення озброєних людей у військовій формі. Місто Донецьк перебувало під постійними обстрілами, у тому числі з ракетних установок "Град", що змушувало бути і вдень і вночі в постійній напрузі. Фактичне проживання в умовах війни, давало підстави реально приймати загрозу бути вбитим озброєними формуваннями РФ або втрати когось рідних. Він постійно відчував себе у небезпеці та хвилювався за власне життя і здоров`я та членів своєї родини. Хвилювання також підсилювались великою вірогідністю потрапити в полон до окупантів через проукраїнські погляди. У звязку з складною соціально-побутовою ситуацією, що склалася внаслідок окупації РФ частини України, він був змушений припинити свою підприємницьку діяльність. Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Донецьк, а тому у вересні 2014 року вимушений був залишити окуповану Російською Федерацією територію Донецької області та переселитись до м.Херсона аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Все зазначене вище у своїй сукупності негативно позначилося на його моральному та фізичному стані. Таким чином, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України порушені його права, передбачені розділом II Конституцією України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного житія, право на свободу думки, совісті і релігії тощо. Порушення прав з боку Російської Федерації, зокрема гарантованих статтями 2, 3, 5, 8, 9, 10, 11, 14 Європейської конвенції, згідно із «Правилами суду - компенсація шкоди» ЄСПЛ, є множинними і факт множинності порушень має враховуватись судом. На підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень його особистих прав, свобод та інтересів, завдану моральну шкоду оцінює в 1 074 415,44 грн., що є еквівалентом 35 000,00 Євро за офіційним курсом Національною Банку України на день підписання цього позову. Також збройною агресією Російської Федерації йому завдано і майнову шкоду. Розмір збитків (майнової шкоди), що підлягають відшкодуванню, становить 126 500,00 грн. , що є еквівалентом 4 120,85 Євро, за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову, та визначений нею з огляду на наступне. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено його цивільне право, а саме: позбавлено можливості користуватися належним йому майном та вилучати корисні властивості належного йому майна для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належну йому двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Розмір упущеної вигоди розраховується на підставі розміру середньої місячної вартості оренди двокімнатної квартири в м.Донецьк Донецької області України, з урахуванням періоду, в який він зазнав збитків. Позивач зазначив розмір збитків у формі упущеної вигоди, який розрахував за формулою: Ув - Смж* П *Чж, де Ув - упущена вигода;Смж - середня місячна вартість оренди житла; II - період, в який позивач зазнав збитків; Чж - частка житла, належна позивачу на праві власності. Період, в який він зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди становить 46 місяців (з вересня 2014 року по липень 2018 року). Розмір частки належної йому квартири становить 100% (1 частка). Середня місячна вартість оренди житлової двокімнатної квартири встановлено з огляду на наявні в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в довгострокову оренду і становить 2 750,00 грн. Таким чином, у зв`язку з неможливістю передати в оренду належну йому двокімнатну квартиру та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньомісячної вартості оренди аналогічного житла в м.Донецьк Донецької області, упущена вигода, завдана йому Російською Федерацією, за період з вересня 2014 року по липень 2018 років (46 місяців) становить: (2 750*46)*1= 126 500 грн., що є еквівалентом 4 120,85 Євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав наведених вище. Проти ухвалення заочного рішення у справі заперечувала, просила позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. За таких обставин враховуючи згоду представника позивачів на заочний розгляд справи суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач є громадянином України, уродженець м.Краматорськ Донецької області, був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіює паспорта (а.с.11-13). Позивач також є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». Відповідно до довідки від 24.10.2014 року № 6523000287 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.19), фактичним місцем перебування/проживання [PERSON] є [ADDRESS] . Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-УШ, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від l6.09.2014 р. №1680-УІІ запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку населених пунктів, які визнані цією постановою окупованими, входить також і м. Донецьк. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від Херсонського міського суду Херсонської області від 08.06.2016 року, яке набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення [PERSON] . У вересні 2014 р. з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON] праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.10.2006 року, зареєстрованим у реєстрі за № 15480 (а.с.14-15). Згідно зі ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3 ст.386 ЦК України зазначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України, позивач [PERSON] фактично позбавлений можливості розпоряджатися квартирою [ADDRESS] , що завдало позивачу майнову шкоду у вигляді неотриманих доходів, які б позивач міг би реально отримати за обставин, які б не порушували його право власності. Розмір упущеної вигоди, яку складають неотримані доходи від передачі квартири [ADDRESS] , в оренду, згідно з представленого суду розрахунку за період часу з вересня 2014 року по липень 2018 року становить 126 500,00 гривень, що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ становить 4 120,85 Євро. Даний розмір розраховується на підставі розміру середньої місячної вартості оренди двокімнатної квартири в м. Донецьк Донецької районі, з врахуванням періоду, в який [PERSON] зазнав збитків. А тому, суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимога про стягнення з держави Російська Федерація на користь [PERSON] майнової шкоди підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім цього, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України). У відповідності до вимог ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Суд, виходячи із встановленого рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08.06.2016 року, юридичного факту, робить висновок, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого [PERSON] завдано шкоди, є Російська Федерація. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Донецької області, позивач [PERSON] фактично позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись однокімнатною квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що завдає позивачу, як моральної, так і майнової шкоди. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для нього призвели до втрати житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території Донецької області, стали причиною його вимушеного переселення у вересні 2016 р. до підконтрольної Україні території - м.Херсон. Переселення відбулося задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого [PERSON] Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того, суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру , де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Судом встановлено, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області України було порушено конституційні права [PERSON] , передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України, зокрема, право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Крім цього, із представлених суду доказів вбачається, що позивач тимчасово проживає та зареєстрований у м .Херсоні . На даний час відчуває себе у безпеці, але вимушений прилаштовуватися до нових умов життя, шукати заробіток. Однак, не має повноцінного відпочинку, оскільки порушено його законні права. Постійно відчуває розчарування внаслідок тривалого порушення прав, безсилля та безпорадність, що також причиняє йому моральну шкоду. Вимушений витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів. Враховуючи наведене вище, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний ним спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які він відчуває роками через неможливість користуватись належним йому житлом, працювати на своїй роботі, спілкуватись з близькими, суд вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у сумі 1 074 415,44 грн., який на день пред`явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом в 35 000 Евро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача в дохід держави України судовий збір у розмірі 9 605,00 гривень.

Outcome: approved