Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Представник позивачів звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Кредо" про відшкодування шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що 29.12.2015 біля 18 год. на автодорозі Шпиків-Тульчин-Бершадь, що проходить через вул.Леніна с.Торків, Тульчинського району, Вінницької області відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП) за участі транспортного засобу "Volkswagen СС" з номерним знаком [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та велосипедиста [PERSON] Від отриманих тілесних ушкоджень внаслідок ДТП [PERSON] загинув на місці пригоди. Постановою про закриття кримінального провадження від 25.02.2016 закрито кримінальне провадження №1201502000000048 у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого с.2 ст.286 КК України. Внаслідок смерті [PERSON] була заподіяна моральна шкода позивачам по справі, а саме: його дружині [PERSON], дочці [PERSON] та сину [PERSON] Дружиною [PERSON] були понесені витрати на поховання та встановлення надгробного пам'ятника загиблому в розмірі 17960 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія, який керував джерелом підвищеної небезпеки, була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Кредо" (надалі ТДВ "СК"Кредо"), тому відповідно до вимог Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язок відшкодувати шкоду, завдану внаслідок дії джерелена підвищеної небезпеки покладається на відповідача як на страховика. 13.12.2018 позивачі звернулися до відповідача з повідомленням про ДТП, заявами про виплату страхового відшкодування, а саме відшкодування витрат на поховання та встановлення надгробного пам'ятника в розмірі 16536 грн. та 1/3 частки на кожного моральної шкоди в розмірі по 5512 грн. Відповідно до п. 27.1, п.27.3, п.27.3 ст.27 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", позивачі мають право на відшкодування моральної шкоди, а позивч [PERSON] на відшкодування витрат на поховання та встановлення надгробного пам'ятника загиблому. Однак, відповідач відмовив позивачам у виплаті страхового відшкодування посилаючись на п.32.1 ст.32 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та зазначив, що позивачами не надано докази настання цивільно-правової відповідальності за полісом №АІ/7291814. Позивачі вважають дії відповідача протиправними, а тому змушені звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх прав. Просять стягнути з відповідача на користь [PERSON] 16536 грн. страхового відшкодування понесених витрат на поховання та встановлення надгробного пам'ятника, по 5512 грн. страхового відшкодування моральної шкоди на користь позивачів, а також стягнути на їх користь понесені судові витрати. Позивачі та представник позивачів в судове засідання не з'явилися. Від представника позивачів надійшла відповідь на відзив, згідно якої останній, вказав, що користування (керування ) веловипедом не є джерелом підвищеної небезпеки, так як цей засіб не має двигуна, а рухається внаслідок дії мускульної сили людини, яка знаходиться на ньому. Отже, його експлуатація є повністю контрольованою, а ознаками джерела підвищеної небезпеки є неможливість повного контролю з боку людини, наявність шкідливих властивостей, велика ймовірність завданя шкоди тощо. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 10.01.2019 справа 350/1425/17). Відсутність обов'язку відповідача відшкодувати завдану позивачам шкоду з огляду на те, що [PERSON] не виконав обов'язку, передбаченого п.п.33.1.4. п.33.1 ст.33 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" суперечить меті страхування. Невиконання водієм забезпеченого транспортного засобу своїх обов'язків не може бути підставою для відмови страхового відшкодування потерпілим, оскільки це є підставою для звернення до страхувальника, водія забезпеченого транспортного засобу з регресним позовом. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.06.2018 справа 600/763/14-ц). Необгрунтована виплата страхового відшкодування має місце у разі, коли страховика не було повідомлено про страховий випадок жодним з учасників ДТП, що призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.02.2018 справа 722/1929/15-ц). Відповідач же був повідомлений позивачами про ДТП. Просить позовні вимоги позивачі задовольнити, справу розглядати у відсутність позивачів та їх представника. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, згідно якого останній зазначив, що велосипед є джерелом підвищеної небезпеки, а тому ДТП, яка сталася 29.12.2015, є такою, що сталася внаслідок взаємодії кількох (двох) джерел підвищеної небезпеки, а тому при вирішенні відшкодування шкоди слід керуватися спеціальними нормами, які передбачені ст.1188 ЦК України, а не ст.1187 ЦК України, на яку посилаються позивачі. Оскільки винною особою у ДТП є [PERSON], цивільно-правова відповідальність [PERSON] є такою, що не виникла відповідно до закону, а тому страховим актом від 03.01.2019 №54-8280938 у виплаті страхового відшкодування було відмовлено на підставі п.32.1 ст.32 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Вважає дані дії ТДВ "СК"Кредо" правомірними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства України. Окрім цього, відповідно до вимог ст.33.1.4. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" [PERSON] не повідомив страховика про ДТП, а відповідач дізнався про ДТП виключно із заяв представника позивачів, які надійшли до страхової компанії 18.12.2018. Згідно абз.4 п.16 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Таким чином, шкода, за наявності підстав для її стягнення, повинна відшкодовуватись саме [PERSON], а не страховою компанією. Просить розглянути справу без участі ТДВ "СК"Кредо" за наявними матеріалами справи та відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що 29.12.2015 біля 18 год. на автодорозі Шпиків-Тульчин-Бершадь, що проходить через вул.Леніна с.Торків, Тульчинського району, Вінницької області відбулась ДТП за участі транспортного засобу "Volkswagen СС" з номерним знаком [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та велосипедиста [PERSON] Внаслідок ДТП [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 30.12.2015 серія [NUMBER] (а.с.6) та копією лікарського свідоцтва про смерть №160 від 30.12.2015 (а.с.7). За даним фактом, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.12.2015 за №1201502000000048 Як вбачається з копії постанови про закриття кримінального провадження від 25.02.2016 (а.с.9-10), кримінальне провадження №1201502000000048 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Відповідно до копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.12), померлий [PERSON] є батьком позивача [PERSON] Відповідно до копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.11), а також копії свідоцтва про шлюб від 30.08.2008 серія [NUMBER] (а.с.14), згідно якого позивач [PERSON] змінила дошлюбне прізвище "[PERSON]" на "[PERSON]", померлий [PERSON] є батьком позивача [PERSON] Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу від 04.05.1980 серія [NUMBER] (а.с.13), померлий [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] Відповідно до копії довідки, виданої виконкомом Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 21.11.2018 №520 (а.с.18), станом на 29.12.2018 склад сім'ї [PERSON] : чоловік - [PERSON], син - [PERSON] Також судом встановлено, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ТДВ "СК"Кредо", що підтверджується копією полісу №АІ7291814 від 29.12.2014, строком дії з 30.12.2014 по 29.12.2015 (а.с.125). Відповідно до даного Полісу була застрахована його цивільно-правова відповідальність на транспортний засіб "Volkswagen" державний номерний знак [NUMBER], встановлений ліміт відповідальності по життю та здоров'ю - 100000 грн., ліміт по майну - 50 тис. грн..; франшиза - 0 грн. 13.12.2018 позивачі через свого преставника звернулися до відповідача з повідомленням про ДТП, заявами про виплату страхового відшкодування, а саме відшкодування витрат на поховання та встановлення надгробного пам'ятника в розмірі 16536 грн. та 1/3 частки на кожного моральної шкоди в розмірі по 5512 грн, що підтверджується відповідними заявами (а.с.26, 27, 61, 98). Згідно копії страхового акту від 03.01.2019 №54-8280938 (а.с.166) страховим агентом було встановлено, що наїзд ТЗ на велосипедиста, який стався 29.12.2015 о 18 год. на а/д Шпиків-Тульчин-Бершадь не являється страховою подією та у виплаті страхового відшкодування відмовлено згідно з ст.32.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Також зазначено, що на момент прийняття даного рішення учасниками ДТП не надані докази настання цивільно-правової відповідальності страхувальника. 03.01.2019 представнику позивачів був направлений лист про відмову у виплаті страхового відшкодування, що підтверджується копією відповідного листа (а.с.29). Позивачі вважають дії відповідача щодо не виплати їм відшкодування шкоди протиправними, а тому звернулися до суду з даним позовом. Прововідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами ЦК України, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України "Про страхування". Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно із ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування", страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Статтею 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. В ст. 6 цього Закону передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Згідно з ч. 1 ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). В пункті 22.1 ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 27.1 та п.27.3 ст. 27 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 7 постанови від 01.03.2013 №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз'яснено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п.1 ч.1. ст.263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч.2 ст.1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. У ч.1 ст.1167 ЦК України, відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч.1 ст.1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У ч.2 ст.1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, ч.2 ст.1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст.1167, 1187 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Посилання представника позивача на ст.1166 ЦК України є безпідставним, оскільки дана стаття визначає відшкодування майнової шкоди, а позивачами пред'явлено вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника. В свою чергу, постановою про закриття кримінального провадження від 25.02.2016 встановлено, що в діях [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які з технічної точки зору знаходилися б в причинному зв'язку в виникненням даної ДТП, натомість [PERSON] порушив вимоги п.п. 6.2, 6,6 (а), 6.7, 2.9 (а), 4.4, 414 (а) ПДР України, які знаходяться в причинному зв'язку з наслідками ДТП. За таких обставин, з урахуванням того, що смерть [PERSON] настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, та його грубої необережності, при цьому в діях [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є правомірними. Оскільки моральна шкода була завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, тому вона має відшкодовується особою, що завдала такої шкоди, незалежно від наявності вини. При цьому обставин, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого [PERSON], судом встановлено не було. Помилковим є твердження представника відповідача, що велосипед є джерелом підвищеної небезпеки, оскільки даний транспортний засіб не вважається джерелом підвищеної небезпеки, так як він не має двигуна, а рухається внаслідок дії мускульної сили людини, яка знаходиться на ньому. Отже, його експлуатація є повністю контрольованою, а ознаками джерела підвищеної небезпеки є неможливість повного контролю з боку людини, наявність шкідливих властивостей, велика ймовірність завдання шкоди тощо. Отже, зіткнення автомобіля з велосипедом не може бути кваліфіковано як взаємодія кількох джерел підвищеної небезпеки. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 10.01.2019 справа 350/1425/17. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоди. Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. За змістом Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Такий правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц. Відтак, враховуючи, що вищевказана ДТП сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, тому в силу ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", дана подія є страховим випадком. А оскільки, цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ТДВ "СК"Кредо", тому саме страховик має відшкодувати шкоду, спричинену позивачам. Виходячи з наведеного, суд вважає обгрунтованими вимоги позивачів щодо покладення обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача. Таким чином, встановлені судом обставини та наведені норми законодавства спростовують заперечення представника відповідача щодо підстав невиплати відшкодування шкоди позивачам. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За п. 5 Постанови Пленуму № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вважає встановленим той факт, що позивачам у зв'язку із смертю [PERSON] заподіяна моральна шкода, яка полягає у передчасній втраті близького родича, члена сім'ї. Передчасна втрата близької людини внаслідок ДТП однозначно спричиняє для позивачів душевні страждання, непоправну втрату життєвих зв'язків із близькою людиною. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Згідно ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується із доводами представника позивача, що позивачі, як дружина та діти померлого [PERSON], мають право на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п. 27.3 ст.27 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", загальний розмір моральної шкоди становить 16536 грн. ( розрахунок: 1378 грн. х 12 м.з.п. = 16536 грн., де 1378 грн. - мінімальна заробітна плата на момент ДТП; 12 мінімальних заробітних плат - загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди). Судом враховано, що згідно ч.2 ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам, суд враховує вимоги розумності і справедливості, характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили та вважає, що достатнім розміром для компенсації такої шкоди буде сума в межах ліміту страхового полісу, яку і просять стягнути з відповідача позивачі, а саме 5512 грн. кожному з позивачів. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування витрат на поховання та встановлення надгробного пам'ятника в розмірі 16536 грн. суд виходить із наступного. Згідно з ч. 3 ст. 1193 ЦК України, вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. В даному випадку, при відшкодуванні витрат на поховання шкода відшкодовується у повному обсязі, незважаючи на наявність вини потерпілого у будь-якій формі. Статтею 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. У ст. 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" зазначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Тобто, виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Звертаючись до суду із позовними вимогами про стягнення із відповідача на поховання та встановлення надгробного пам'ятника в розмірі 16536 грн. представником позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат в такому розмірі. Надані представником позивача [PERSON] на підтвердження позовних вимог копія товарного чеку від 20.11.2018 (а.с.20) та копія накладної №1 від 20.11.2018 (а.с.21) суд до уваги не бере, оскільки речі, зазначені в накладній та товарному чекові придбані в 2018 році, в той час коли [PERSON] помер в 2015 році. Також суд не приймає до уваги копію товарного чеку від 20.11.2018 (а.с.19), згідно якого придбано деталі пам'ятника в розмірі 10000 грн., так як даний доказ суд вважає неналежним, оскільки він не підтверджує спорудження надгробного пам'ятника. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог [PERSON] представником позивачів не надано. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування витрат на поховання та встановлення надгробного пам'ятника в розмірі 16536 грн. слід відмовити. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог представника позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх часткового задоволення. Щодо розподілу судових витрат, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. До витрат, пов'язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 59 Конституції України гарантується кожному право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Виходячи зі змісту ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката складаються з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану із справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення витрат, з урахуванням детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2010, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010, №37246/04). В судовому засіданні знайшло своє підтвердження понесення позивачами витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12800 грн.( з яких 8000 грн. - витрати позивача [PERSON], 2400 грн. - витрати позивача [PERSON], 2400 грн. - витрати позивача [PERSON]Я.), що підтверджується копіями договорів про надання професійної правничої (правової) допомоги від 06.12.2018 №0032-ц (а.с.30), №0034-ц (а.с.66), №0033-ц (а.с.101), копіями розрахунків розміру наданої професійної правничої (правової) допомоги (а.с.32, 103), копіями актів наданих послуг від 31.01.2019 (а.с.33, 67, 104), копіями рахунків-фактур від 06.12.2018 №06-12/05 (а.с.34), №06-12/07 (а.с.69), №06-12/06 (а.с.105), копіями квітанцій від 23.01.2019 № ПН905 (а.с.34), від 28.01.2019 №0.0.1252602835.1 (а.с.69), від 23.01.2019 № ПН876 (а.с.105). Згідно п. 2 ст. 1 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи. За змістом частин 1 та 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги норми ст. ст.137, 141 ЦПК України, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, суд вважає необхідним стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача [PERSON] - 2000 грн. ( 8000 грн. х 22048 грн. /5512 грн. = 2000 грн., де 8000 грн. - витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем; 22048 грн. - ціна позову; 5512 грн.- задоволені позовні вимоги) витрат на професійну правничу допомогу, на користь позивача [PERSON]- 2400 грн. витрат на професійну правничу допомогу та на користь позивача [PERSON] - 2400 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а також на користь держави судовий збір в розмірі 1536,80 грн. ( 3073,60 грн. х 16536 грн. /33072 грн. = 1536,80 грн., де 3073,60 грн - це судовий збір, який би мав бути заплачений позивачами за 4 позовні вимоги; 16536 грн. - задоволені позовні вимоги; 33072 грн. - це ціна позову). На підставі викладеного,

Outcome: partial