Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вказаним позовом, за уточненою позовною вимогою від 16 червня 2014 року просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № ML-502/079/2008 р. у розмірі 384 416, 74 доларів США, що складає еквівалент 4 409 097, 02 грн., який складається з залишку заборгованості за кредитом - 76 303, 55 доларів США, сума відсотків за користування кредитом - 6 366, 72 доларів США, сума пені за прострочення виконання зобов`язань за період з 05.06.2013 року по 05.06.2014 рік - 301 746, 47 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 3 460 904, 07 грн. Посилаючись на те, що 04 червня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № ML-502/079/2008, відповідно до умов якого позивач надав [PERSON] кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 80 000,0 доларів США зі строком користування до 04 червня 2023 року. Позивач повністю та в строки виконав свої зобов`язання за кредитними договорами, однак, в порушення умов кредитних договорів, погашення частин кредиту та нарахованих за його користування процентів у передбачених графіком повернення кредиту та сплати процентів у належному розмірі та строк відповідач не виконує. 18 липня 2014 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси (суддя Погрібний С.О.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" суму заборгованості за кредитним договором № ML-502/079/2008 від 04 червня 2008 року, що складається із залишку заборгованості за кредитом - 76 303,55 доларів США, боргу за несплачені відсотки за користування кредитом - 6 366,72 доларів США, що разом становить 82 679,27 доларів США, що в еквіваленті до української гривні за курсом НБУ станом на 18 липня 2014 року складає 963 034,24 (дев`ятсот шістдесят три тисячі тридцять чотири) гривні 24 копійки. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" суму пені за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором № ML-502/079/2008 від 04 червня 2008 року, що становить 3 460 904 гривні 07 копійок та судовий збір у розмірі 3 441 гривень. 02 листопада 2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Погрібний С.О.) заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2014 року залишено без задоволення. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року скасовано заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 18 липня 2014 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Чернявська Л.М.) від 25 травня 2016 року справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 12 листопада 2018 року клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором ML - 502/079/2008 від 04.06.2008 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] до набрання законної сили рішенням у справі № 522/18673/16 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства „ОТП Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю „ОТП Факторинг Україна" про визнання недійсним договору факторингу, договору переуступки права вимоги та договору комісії в частини передачі боргу за кредитним договором ML - 502/079/2008 від 04.06.2008 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Ухвалою суду від 03 травня 2019 року поновлено провадження по справі. 25 травня 2020 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача. Ухвалою суду від 26 травня 2020 року судовий розгляд цивільної справи відкладено, визнано обов`язкову явку представника позивача в судове засідання 28 липня 2020 року. В судове засідання 28 липня 2020 року з`явився представник позивача, відповідач в судове засідання не з`явився. Розгляд справи відкладено. В судове засідання 31 травня 2021 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від позивача в матеріалах справи є клопотання про розгляд справи за відсутності. Відповідача в судове засідання не з`явився, заяв, клопотань до суду на надавав. З огляду на вищевикладене, суд розглянув справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 2 частини № 1 кредитного договору № ML-502/079/2008 від 04 червня 2008 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] , останній отримав кредит в іноземній валюті в сумі 80 000,0 доларів США із остаточною датою повернення кредиту 04 червня 2023 року. За п. 3 частини № 1 договору сторони дійшли домовленості, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксований відсоток у розмірі 5,49% річних + FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній вадюті Кредиту, що розміщений у банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору ( в залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку FIDR може змінюватись банком). Відповідачем не виконані умови п. 4 ч. 1 зазначеного договору, відповідно до умов якого повернення відповідної частини кредиту здійснюється відповідно до графіку погашень та додаткових угод до кредитного договору (Додатковий договір №1 від 04.02.2009 року до кредитного договору № ML-502/079/2008 від 04 червня 2008 , Додатковий договір №2 від 03.08.2009 року до кредитного договору № ML-502/079/2008 від 04 червня 2008 , Додатковий договір №3 від 29.03.2011 року до кредитного договору № ML-502/079/2008 від 04 червня 2008 , Додатковий договір №4 від 04.04.2011 року до кредитного договору № ML-502/079/2008 від 04 червня 2008 ). За договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 22 лютого 2013 року позивач придбав у Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», який, в свою чергу, є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», кредитний портфель, який включає набуття права вимоги за договором № ML-502/079/2008 та інші права та обов`язки кредитора. Відповідно до п. 1.9.1 частини № 2 вказаного кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Скориставшись своїм правом, Позивачем було направлено на адресу Відповідача вимоги щодо погашення боргу за кредитним договором № ML-502/079/2008. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 07 травня 2014 року та уточнених позовних вимог від 16.06.2014 року, загальна сума заборгованості становить 384 416,74 дол. США і складається із: залишку заборгованості за кредитом - 76 303,55 дол. США; несплачених відсотків за користування кредитом - 6 366,72 дол. США; суми пені за прострочення виконання зобов`язань - 301 746,47 дол. США, що в еквіваленті в гривнях України за курсом НБУ на 05 червня 2014 року становить 3 460 904 грн 07 коп. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. В свою чергу, Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відтак, сторони погодили, що за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування коштами у визначені цим Договором строки, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день просрочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум (п.4.1.1 Кредитного договору № ML-502/079/2008 від 04.08.2008 року). Однак, скасовуючи рішення попередніх інстанцій Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй Ухвалі від 13.04.2016 року зазначає, що згідно із розрахунком банку нарахована пеня становить 301 746,47 доларів США, що еквівалентно 3 460 904 грн 07 коп. та значно перевищує розмір кредитної заборгованості. Частиною 3 статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Отже, аналіз норм ст. 549 та ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. В свою чергу, зазначена правова позиція узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у Постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 . В останній зазначається, що на відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Відтак, відповідно до доданих Позивачем доказів (розрахунок боргу станом на 07.05.2014 року, виписки по рахункам відповідача) останній платіж був здійснений 05.11.2012 року - 202,86 дол США. Відповідно до графіку платежів, підписаного між Кредитором та Боржником 04.04.2011 року (є додатком до кредитного договору) наступний платіж після 05.11.2012 року повинен був відбутись 04.12.2012 року, але не був сплачений відповідачем, тому виходячи з наведеного вище суд робить висновок що стягнення пені за даними правовідносинами повинно проводитись з 05.12.2012 року по 05.12.2013 року. Оскільки у своїх позовних вимогах позивач просить стягнути пеню за період з 07.05.2013 року по 07.05.2014 року суд вважає, що задоволенню підлягає частина пені за період з 07.05.2013 року по 05.12.2013 року. Так, згідно до Додатку № 1 до Додаткового договору № 3 від 29.03.2010 року до Кредитного договору № ML-502/079/2008, заборгованість станом на 04.12.2012 року (момент з якого відповідач прострочив виконання свого зобов`язання) склала 73 989, 06 доларів США. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до наступного розрахунку пені. 73 989, 06 доларів США (заборгованість станом на 04.12.2012 року), 1% від суми заборгованості складає 739, 89 доларів США (пеня в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань) * 212 (кількість днів, з врахуванням позовних вимог позивача) = 156 856,72 доларів США, що є еквівалентом 1 799 081, 07 (відповідно до розрахунку у доларах США за перерахунком на курс НБУ на дату розрахунку). В свою чергу, доводи Відповідача щодо неправильності визначення розміру нарахованої процентної ставки з 01.06.2012 року (відповідно до розрахунку боргу) у розмірі 14,86 % річних спростовуються матеріалами справи - Додатковим договором № 4 від 04.04.2011 року - п.2.1.2 фіксований відсоток з 04.01.2012 року становить 6,86 %, відповідно до протоколу КУАП №53 від 22.05.2012 року + розмір FIDR за доларовими кредитами становив 8 % річних, що з свою чергу складає загальну процентну ставку у розмірі 14,86 % річних та відповідає наданому розрахунку боргу. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приймаючи рішення у даній справі суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З огляду на вищевикладене, суд приходить до часткового задоволення позовних вимог до [PERSON] . Статтею 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial