Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право довічного успадковуваного володіння земельними ділянками, площею 37,7 га та 12,3 га, яке належало [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 005692, виданого Гружчанською сільською радою 25.03.1993 року. Свої вимоги обгрунтовує тим, що [INFO] в м. Конотоп помер її батько [PERSON] , його постійним місцем проживання було с. Підлипне м. Конотоп. Вона є спадкоємцем після смерті батька і спадщину прийняла, оскільки своєчасно звернулась з відповідною заявою до Конотопської міської державної нотаріальної контори. Батько мав право на дві земельні ділянки, площею 37,7 га та 12,3 га, які були надані батьку в постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства. Право на земельні ділянки засвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею № 005692, виданого Гружчанською сільською радою 25.03.1993 року. Земельні ділянки розташовані на території Гружчанської сільської ради. Вказане право, згідно положень діючого на той час Земельного кодексу України є успадковуваним і входить до складу спадщини. На даний час виникло питання належного оформлення права на сказані земельні ділянки. З цією метою вона звернулась до приватного нотаріуса Конотопського міського нотаріального округу Ворони Г.М., яка оглянувши документи, повідомила, що видача свідоцтва про право на спадщину на дане майно неможлива. На сьогодні вона є членом і головою ФГ «Мусієнко Олександра Григоровича». У зв`язку з вищевикладеним звернулася з вказаним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити (а.с. 36). Відповідач Підлипненська сільська рада в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без участі представника, позовні вимоги визнає та просить задовольнити (а.с. 27). Третя особа приватний нотаріус Конотопського міського нотаріального округу Ворона Г.І. в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, проти позовних вимог не заперечує (а.с. 26). Третя особа Головне управління Держгеокадастру у Сумській області в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без участі представника, при винесенні рішення покладається на розсуд суду (а.с. 34). Третя особа Конотопська районна державна адміністрація в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без участі представника, при винесенні рішення покладається на розсуд суду (а.с. 34). Третя особа Гружчанська сільська рада в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без участі представника, при винесенні рішення покладається на розсуд суду (а.с. 35). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] (а.с. 4). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] , батьком є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с. 5) Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 10.11.2015 року, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] (а.с. 6) З копії статуту ФГ «Мусієнко Олександра Григоровича» від 2016 року, вбачається що фермерське господарство створено в 1993 році, засновником є [PERSON] (а.с. 7) Рішенням засновника фермерського господарства «Мусієнка Олександра Григоровича» від 18.10.2016 року включено до членів господарства доньку [PERSON] ; покладено на [PERSON] виконання обов`язків голови господарства з 18.10.2016 року (а.с. 8). З копії довідки виконкому Гружчанської сільської ради Конотопського району Сумської області № 286 від 04.11.2015 року вбачається, що на території Гружчанської сільської ради розташована земельна ділянка, площею 50 га, яка надана в користування для фермерського господарства [PERSON] на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землі № 005692, виданого 25.03.1993 року на його ім`я (а.с. 9). Згідно копії державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 005692 [PERSON] на підставі рішення сесії Гружчанської сільської Ради народних депутатів Конотопського району Сумської області України від 25.03.1993 року № 10 надано у довічне успадковуване володіння 50 га землі в межах згідно з планом землеволодіння. Землю надано у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с. 10-13) З копії звіту про оцінку майна від 15.01.2020 року вбачається, що станом на 19.10.2016 року вартість земельної ділянки, площею 12,3 га, що розташована за адресою: Гружчанська сільська рада Конотопський район Сумської області, становить 296430 грн. (а.с. 14,15) Згідно копії звіту про оцінку майна від 15.01.2020 року вбачається, що станом на 19.10.2016 року вартість земельної ділянки, площею 37,7 га, що розташована за адресою: Гружчанська сільська рада Конотопський район Сумської області, становить 908570 грн. (а.с. 16,17) З відповіді приватного нотаріуса Конотопського міського нотаріального округу Сумської області Ворони Г.І. № 642/01-16 від 11.12.2019 року вбачається, що для оформлення спадкових прав після померлого [INFO] батька [PERSON] , [PERSON] надано лише державний акт, з якого вбачається, що на підставі рішення сесії Гружчанської сільської ради Конотопського району Сумської області від 25.03.1993 року за № 10 [PERSON] надається у довічне успадковуване володіння 50,0 гектарів землі. Землю надано у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства. Видати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, яка надана померлому [PERSON] у постійне користування, неможливо. Їй рекомендовано звернутися до Конотопського міськрайонного суду для реалізації своїх спадкових прав (а.с. 18). У Спадковому реєстрі за № 60120295 зареєстрована спадкова справа за номером у нотаріуса 12/2017, спадкодавець [PERSON] (а.с. 19) Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 15-1 ЗК України (тут і далі у чинній редакції, якщо не зазначено інше) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Ст. 84 ЗК України зазначає, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Відповідно до статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної га навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Згідно з пунктом «а» ч. 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Ст. 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. [PERSON] отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство», яким і було визначено порядок його успадкування. Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України. Згідно ч. 1 ст. 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 407 Цивільного кодексу України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, далі - ЦК України) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України, та ч. 2 ст. 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Згідно ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). З правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 178/447/16-ц та постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц та від 23 листопада 2016 року у справі № 668/477/15-ц, вбачається системне посилання у цих судових рішеннях на вказані норми у сукупності з висновками про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право володіння земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Разом з тим, суд вважає, що наявні правові підстави для відступлення у цій від вказаних висновків з огляду на таке. За змістом ст. 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено ст. 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст. 608 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. При цьому згідно із ч. 2 ст. 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Крім того, відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Судом встановлено, що земельна ділянка була виділена [PERSON] для ведення фермерського господарства, ним було створено фермерське господарство та він використовував земельну ділянку на праві постійного користування. Після її смерті [PERSON] продовжує фермерську діяльність на виділеній земельній ділянці. Враховуючи наведені обставини, очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, суд вважає, що право довічного користування земельної ділянки може бути визнано, таким що успадковане вищевказаним позивачем, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані. Аналізуючи зібрані по справі докази та даючи їм оцінку, суд приходить до висновку, що слід визнати за позивачем, в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право довічного успадковуваного володіння земельними ділянками, площею 37,7 га та 12,3 га, яке належало [PERSON] , який помер [INFO] на підставі державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 005692, виданого Гружчанською сільською радою 25.03.1993 року.

Outcome: approved