Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Керівник Куп`янської окружної прокуратури Харківської області звернувся до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області з позовом про визнання незаконним рішення Куп`янської міської Куп`янської міської ради Харківської області № 1745/16-VІІ від 25.09.2020 «Про надання у користування земельної ділянки за договором про встановлення особистого строкового земельного сервітуту за адресою: [ADDRESS] ; визнання недійсним і припиненим на майбутнє договору від 26.10.2020 про встановлення особистого строкового земельного сервітуту на земельну ділянку, власником якої є Куп`янська міська рада Харківської області, площею 0,0030 га, кадастровий номер 6310700000:26:018:0044, розташовану за адресою: [ADDRESS] , укладеного між Куп`янською міською радою Харківської області та [PERSON] ; зобов`язання [PERSON] повернути цю земельну ділянку Куп`янській міській раді Харківської області у стані, в якому вона була одержана. Позовні вимоги прокурор обґрунтував тим, що під час вивчення стану дотримання вимог земельного законодавства на території м. Куп`янська Харківської області виявлено порушення в частині передачі земельної ділянки згідно вищевказаного договору особистого строкового земельного сервітуту. Так, в ході здійснення моніторингу рішень органів місцевого самоврядування встановлено, що 25.09.2020 Куп`янською міською радою Харківської області прийнято рішення №1745/16-VII «Про надання у користування земельної ділянки за договором про встановлення особистого строкового земельного сервітуту за адресою: [ADDRESS] ». Відповідно до пункту 2 вказаного рішення [PERSON] надано земельну ділянку за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, землі житлової та громадської забудови, кадастровий номер 6310700000:26:018:0044, площею 0,0030 га, в користування за договором про встановлення особистого строкового земельного сервітуту строком на п`ять років під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 4 рішення ради зобов`язано [PERSON] у місячний термін укласти договір про встановлення особистого строкового земельного сервітуту щодо вищевказаної земельної ділянки та зареєструвати інше речове право, право користування (сервітут), в установленому законом порядку. 26.10.2020 між Куп`янською міською радою Харківської області (власник) та [PERSON] (Сервітуарій) укладено договір про встановлення особистого строкового земельного сервітуту (далі - Договір). Відповідно до пункту 1.1 Договору земельний сервітут встановлюється відносно земельної ділянки площею 0,0030 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, землі житлової та громадської забудови, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310700000:26:018:0044, в інтересах Сервітуарія на право розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності. Згідно з пунктом 1.2 Договору будь-які обмеження та обтяження на земельну ділянку відсутні. Пунктом 2.1 Договору встановлено строковий земельний сервітут строком на 5 років. Згідно п. 2.3 Договору по закінченню терміну даного Договору його дію може бути продовжено за домовленістю сторін, про що Сервітуарій не пізніше як за 60 днів до закінчення строку дії Договору повинен повідомити письмово Власника про намір продовжити його дію. Згідно пункту 3.1 Договору річна плата по Договору встановлюється у розмірі 7,5% від нормативної грошової оцінки землі, а саме Сервітуарій сплачує рівними частинами щомісячно до 30 числа кожного місяця 172,29 грн. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права власності №39049412, державним реєстратором виконавчого комітету Куп`янської міської ради 04.11.2020 за № 54995885, здійснено державну реєстрацію права користування (сервітут) на земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310700000:26:018:0044, правокористувач, сервітуарій: [PERSON] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Відповідно до Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданого Міськрайонним управління у Куп`янському районі та м.Куп`янськ ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 08.10.2020 №170 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 6310700000:26:018:0044 становить 27 566,10 грн. Посилаючись на те, що вищевказане рішення Куп`янської міської ради щодо надання у користування земельної ділянки під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності прийняте з порушенням вимог законодавства, прокурор просить його скасувати, та враховуючи, що Договір, укладений на його підставі є таким, що не відповідає вимогам законодавства, визнати недійсним, а земельну ділянку повернути територіальній громаді м. Куп`янськ в особі Куп`янської міської ради. Прокурор, посилаючись на ст.ст. 401, 404 Цивільного кодексу України, ст.ст. 98-100 Земельного кодексу України зазначає, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також у тому разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту, що відповідає п.2.32. та п.2.34. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», а також позиції висловленій в Постановах Вищого господарського суду України, зокрема, від 22.04.2015 у справі №926/1348/14, від 03.06.2015 у справі №926/1360/14, постановах ВС від 23.09.2020 у справі №917/133/17, від 28.11.2018 у справі №920/1173/17, від 21.02.2018 у справі №905/3280/16. Крім того, прокурор зазначає, що підстави та порядок передачі в оренду земельних ділянок державної власності встановлений ст. 124 ЗК України та нормами Законом України «Про оренду землі», відповідно до яких передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. За вимогами ч.1 ст. 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, Закон передбачає, що набуттю права на оренду земельної ділянки державної власності передує проведення земельних торгів, за результатами яких приймається рішення органом державної влади або місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, чи укладається договір купівлі-продажу права оренди з наступним укладенням договору оренди земельної ділянки. Аналіз ст. 135 ЗК України дає можливість дійти висновку, що земельні торги проводяться з метою отримання максимальної економічної вигоди територіальною громадою або державою за земельну ділянку, яка вибуває із власності або передається у користування. Також прокурор зазначає, що відповідно до вимог ст. 136 ЗК України стартова (мінімальна) вартість земельної ділянки та розмір орендної плати визначається за результатами виготовлення та затвердження нормативної або експертної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до вимог Закону України «Про оцінку земель». З огляду на вказане, рішення Куп`янської міської ради від 12.03.2019 №1147/15-УІІ не тільки грубо порушує вимоги ст. 134 ЗК України, а й фактично призвело до порушення економічних інтересів держави, оскільки земельна ділянка вибула із комунальної власності безоплатно. Державний бюджет не отримав взагалі коштів від надання земельної ділянки у користування юридичній особі. Отже, Куп`янською міською радою надано земельну ділянку [PERSON] для здійснення підприємницької діяльності в порушення вимог законодавства, зокрема, порядку та підстав надання земельних ділянок. Крім того, прокурор вказує на те, що земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту. Проте, у спірному Договорі про встановлення земельного сервітуту не зазначено потреб, для яких встановлюється сервітут, а вказано лише мету -для провадження підприємницької діяльності. Враховуючи, що [PERSON] не є ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки, відсутні докази того, що потреби суб`єкта господарювання, а саме здійснення підприємницької діяльності не могли бути задоволені іншим способом, прокурор вважає, що суть правовідносин між сторонами Договору, їх зміст та мета отримання земельних ділянок не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут, а зміст Договору суперечить зазначеним положенням Цивільному кодексу України, Земельному кодексу України та Закону України «Про оренду землі», і цей Договір не спрямований на реальне настання наслідків, що ним обумовлені. Ураховуючи категорію та цільове призначення спірних земельних ділянок, мету укладення спірного Договору, а також його оплатний характер, прокурор вказує, що між сторонами фактично склалися правовідносини щодо платного володіння та користування земельною ділянкою для здійснення підприємницької діяльності, що відповідає визначенню оренди землі, наведеному у ст. 1 Закону України «Про оренду землі».Отже, враховуючи вказані обставини та норми чинного законодавства, правом земельного сервітуту було підмінено право оренди земельної ділянки, яке відповідно до ч. 2 ст. 124 та ч. 1 ст. 134 ЗК України набувається на конкурентних засадах за результатами земельних торгів. Посилаючись на ч.ч.1,3 ст. 215, ст. 216 ЦК України прокурор вважає вказаний правочин таким, що суперечить вимогам закону, тому з метою захисту інтересів держави, зважаючи на тривале невжиття міською радою жодних заходів, спрямованих на скасування свого незаконного рішення, повернення неправомірно наданої земельної ділянки та на припинення дії чи розірвання договору про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку комунальної власності, що у свою чергу унеможливлює передачу цієї земельної ділянки у користування на конкурентних засадах відповідному користувачу. Ухвалою суду від 13.04.2021 у справі відкрито провадження та її призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.32). 11.05.2021 відповідачем [PERSON] подано заяву про розгляд справи без її участі за участю представника - адвоката Маслій Т.В. Проти позову вона заперечує та просить у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.40). 11.05.2021 представником відповідача [PERSON] подано відзив, у якому зазначено про невизнання позовних вимог прокурора у повному обсязі. У відзиві зазначено про те, що пунктом першим оскаржуваного рішення затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки комунальної власності Куп`янської міської ради Харківської області для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташованої по [ADDRESS] , однак позовна заява прокурора не містить підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині. Посилаючись на висновок Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 у справі № 1-9/2009, зазначає, що рішення Куп`янської міської ради Харківської області № 1745/16- VІІ від 25.09.2020 «Про надання у користування земельної ділянки за договором про встановлення особистого строкового земельного сервітуту за адресою: [ADDRESS] є ненормативним актом та містить конкретні приписи, звернене до окремого суб`єкта, застосовуються одноразово і після реалізації (укладення договору) вичерпало свою дію, у зв`язку з чим скасуванню не підлягає. В частині позовних вимог про визнання недійсним договору та суті правовідносини між сторонами зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм). Між тим, в позові прокурором не зазначено повністю вищевказану вказану норму, тому позивач дійшов помилкового висновку про те, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, адже частиною 2 статті 100 Земельного кодексу України закріплено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки; земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Так, [PERSON] є фізичною особою підприємцем та власником тимчасової споруди, яку встановлено в законному порядку на земельній ділянці Куп`янської міської ради для обслуговування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, тому [PERSON] є заінтересованою особою, якій потрібен сервітут. Право користування (сервітуту) на вищевказану земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] 04.11.2020 року державним реєстратором виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області за № 54995885, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Отже, укладання договору про встановлення сервітуту для розміщення тимчасової споруди передбачено чинним законодавством та нормативно-правовими актами органу місцевого самоврядування та є ефективним способом реалізації права комунальної власності та поповнення місцевого бюджету. 11.06.2020 Управлінням містобудування, архітектури та земельних відносин Куп`янської міської ради Харківської області ФОП [PERSON] видано паспорт прив`язки ТС (торгівельний павільйон) за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 № 244 (далі - Порядок) встановлено, що підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС, втім, не врегульовано процедуру набуття права на користування земельною ділянкою для розміщення тимчасових споруд. Рішенням Куп`янської міської ради № 535-VII від 26.05.2017 затверджено Порядок розміщення та демонтажу тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Куп`янськ, відповідно до якого у м. Куп`янськ для розміщення ТС з використанням земель комунальної власності, право власності або користування якою не оформлено належним чином, замовник звертається із заявою до ЦПАП щодо укладання договору добровільного відшкодування за фактичне використання земельних ділянок комунальної власності м. Куп`янська суб`єктом господарювання, що здійснює розміщення тимчасових споруд та такій земельній ділянці, але не передбачає укладення договору, який би був підставною для виникнення права користування земельною ділянкою. Втім, такою підставою є договір встановлення особистого строкового земельного сервітуту. Враховуючи викладене, оскільки відповідач [PERSON] є фізичною особою- підприємцем та власником тимчасової споруди - торгівельного павільйону, який встановлено з дотриманням Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджено Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 № 244, та Порядку розміщення та демонтажу тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Куп`янськ, затвердженого рішенням XXXVI сесією Куп`янської міської ради Харківської області VII скликання № 535-УІІ від 26.05.2017, та для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності їй потрібно встановлення особистого строкового земельного сервітуту, це свідчить, що оскаржуваний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, та за відсутності об`єктивного порушення прав та законних інтересів позивача, договір не може бути визнаний недійсним в порядку ст. 203 ЦК України. Також зазначає, що позивачем не доведено обставин недотримання вимог ст. 134 ЗК України та порушень економічних інтересів держави через безоплатне вибуття земельної ділянки з комунальної власності та недоотримання Державним бюджетом коштів від надання земельних ділянок у користування юридичній особі. Так, при прийнятті оскаржуваного рішення, укладенні спірного договору сервітуту та реєстрації відповідного права зазначено, що річна плата за користування (сервітут) становить 7,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до рішення XXII сесії Куп`янської міської ради Харківської області VII скликання від 27.01.2017 № 441-VII «Про місцеві податки». Підпунктом 2.3 пункту 2 цього рішення затверджено Положення про плату за землю згідно з додатком 3 до вказаного рішення.Відповідно до п. 45 підпункту 11.8 пункту 5 цього Положення ставка орендної плати на земельні ділянки для встановлення та/або експлуатації тимчасових споруд - торгівельних кіосків та торговельних павільйонів визначена в розмірі 7,5% від їх нормативної грошової оцінки.Таким чином, ставка плати за землю - 7,5% від нормативної грошової оцінки, яка визначена [PERSON] оскаржуваним рішенням Куп`янської міської ради та договором сервітуту, відповідає ставці орендної плати на земельні ділянки для встановлення та/або експлуатації тимчасових споруд - торгівельних кіосків та торговельних павільйонів , встановленій Положенням про плату за землю. Зазначена ставка орендної плати на земельні ділянки - 7,5 % - є максимальною. Крім того, заборгованість [PERSON] за договором сервітуту відсутня. Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні будь-якого іншого договору щодо користування земельною ділянкою з кадастровим номером 6310700000:26:018:0044 сума коштів з плати за землю, що надходила б до місцевого бюджету, була б більшою ніж та, що визначена для [PERSON] оскаржуваним рішенням Куп`янської міської ради та договором сервітуту, а враховуючи, що плата за землю за оскаржуваним договором здійснюється [PERSON] своєчасно та в повному обсязі, то територіальна громада м. Куп`янськ в особі Куп`янської міської ради Харківської області не зазнає жодних збитків та отримує максимальну економічну вигоду. Крім того, плата за землю Податковим кодексом України віднесена до місцевих податків, отже економічні інтереси держави не порушені. Зазначає, що посилання позивача на те, що вищевказана земельна ділянка вибула із комунальної власності безоплатно є безпідставними, оскільки право комунальної власності Куп`янської міської ради на цю земельну ділянку не припинялося, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно лише внесено інформацію щодо права користування (сервітуту) [PERSON] (а.с.41-52). У відзиві на позовну заяву представник відповідача в особі заступника начальника управління містобудування, архітектури та земельних відносин Куп`янської міської ради Харківської області Татевосян А.А. зазначив про невизнання позовних вимог прокурора у повному обсязі з огляду на відсутність підстав для визнання незаконним рішення міської ради та договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту, оскільки вони прийняті, укладені та зареєстровані відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.ст. 12, 98, 99, 100, 116, 122 Земельного кодексу України, ст. 402 ЦК України. Посилаючись на п.в) ч.1 ст. 99 ЗК України, зазначає, що заінтересовані особи мають право вимагати земельного сервітуту для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), а не лише власники або землекористувачі земельних ділянок. Посилання прокурора на п.2.32. та п.2.34. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» щодо роз`яснень вирішення спорів, пов`язаних із встановленням земельного сервітуту, вважає безпідставним, оскільки їх було надано до внесення змін до статей 98, 99 Земельного кодексу України Законами України № 2314-VІІІ від 01.03.2018 та № 191-VІІІ від 12.02.2015 , тому, на його думку, вони втратили юридичну силу. Крім того, посилання на постанову Вищого господарського суду України від 22.04.2015 по справі №926/1348/14, від 03.06.2015 року по справі №926/1360/14 є недоцільним, оскільки на момент розгляду цих справ Земельний кодекс України не передбачав можливості надання земельної ділянки в особистий строковий земельний сервітут іншій заінтересованій особі, а також була відсутня норма, яка передбачала надання сервітуту для розміщення тимчасової споруди. Постанова Постанова ВС від 23.09.2020 року по справі № 917/133/17 мала інший предмет спору та стосувалася незаконного надання районною державною адміністрацією земельної ділянки сільськогосподарського призначення за договором особистого строкового земельного сервітуту, а постановою Верховного Суду № 920/1173/17 від 28.11.2018 справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, де згодом провадження було закрито. При вирішенні справи представник Куп`янської міської ради просить врахувати позицію Верховного Суду в постановах від 04.09.2018 у справі №920/1072/17 від 04.09.2018 та у справі №905/1552/16 від 12.06.2018. Крім цього, зазначає, що законодавцем передбачена можливість передачі права користування земельною ділянкою не лише шляхом проведення земельних торгів у формі аукціону, але й іншими нормами статей визначеними Земельним кодексом України. Звертає увагу, що на земельній ділянці, про яку йдеться в позові, розміщена тимчасова споруда (мала архітектурна форма), але позивач жодним чином не зазначає в своїй позовній заяві те, що підставою для розміщення та використання тимчасових споруд є паспорт прив`язки, який оформлюється за формою, визначеною Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №244 від 21.10.2011, який не містить приписів щодо обов`язкового попереднього або наступного набуття суб`єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на які є бажання встановити тимчасову споруду.Тобто, [PERSON] використовує дану тимчасову споруду на підставі паспорту прив`язки, який виданий місцевим органом з питань містобудування та архітектури. Щодо обов`язкового проведення земельних торгів у формі аукціону, проведення та встановлення результатів яких визначено ст.ст. 134-136, 138 Земельного кодексу України, зазначає, що їх проведення фактично є недоцільним, оскільки у разі участі у земельних торгах тільки одного учасника - суб`єкта господарювання, який має намір розмістити на земельній ділянці ТС, він буде позбавлений такої можливості внаслідок визнання торгів такими, що не відбулися, у зв`язку з чим, законодавцем з метою врегулювання даної проблеми прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)" (набрав чинності 05.04.20115), яким, зокрема, внесені зміни до ст. 99 Земельного кодексу України, де передбачена можливість використання земельної ділянки для розміщення ТС на праві земельного сервітуту, що дозволило передачу органами місцевого самоврядування земельних ділянок для розміщення ТС без проведення земельних торгів. При цьому, у рішенні Антимонопольного комітету України від 29.05.2017 № 9 справа № 5/ІІ-2017 "Про припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції" щодо надання земельних ділянок виключно шляхом проведення земельних торгів відповідно до ст. 134 Земельного кодексу України, в той час як ст. 99 Земельного кодексу України передбачена можливість використання земельної ділянки для розміщення тимчасових споруд на праві земельного сервітуту без застосування процедури земельних торгів, визнано такі дії порушенням, передбаченим пунктом 3 статті 50 та абзацом 2 частини 2 статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних дій органом місцевого самоврядування шляхом створення перешкод суб`єктам господарювання у здійсненні підприємницької діяльності в тимчасових спорудах. Посилання прокурора на безоплатність передачі земельної ділянки та не отримання державним бюджетом коштів від надання земельної ділянки у користування [PERSON] є безпідставним, оскільки спірна земельна ділянка перебуває у комунальній, а не державній власності, а тому плата за землю сплачується [PERSON] виключно до місцевого бюджету. Крім того, твердження прокурора про те, що договір про встановлення земельного сервітуту не містить потреб, для яких його встановлено, а лише мету - для провадження підприємницької діяльності, є таким, що не відповідає дійсності, оскільки у пп.1.1 п. 1 договору зазначено, що земельний сервітут встановлюється в інтересах сервітуарія на право розміщення тимчасової споруди провадження підприємницької діяльності. Крім того зазначає, що у прокурора були відсутні підстави, визначені Законом України «Про прокуратуру» для звернення до суду з цим позовом в інтересах держави (а.с.90-99). У відповіді на відзив керівник окружної прокуратури зазначив, що вищевказане рішення Куп`янської міської ради щодо надання у користування вказаної земельної ділянки під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності прийняте з порушенням вимог законодавства та повинно бути скасоване, так само як і укладений на його підставі Договір є таким, що не відповідає вимогам законодавства , у зв`язку з чим рішення Куп`янської міської ради повинно бути скасовано, договір сервітуту визнано недійсним, а земельна ділянка повинна бути повернута територіальній громаді м. Куп`янськ в особі Куп`янської міської ради з огляду на те, що [PERSON] передана у користування земельна ділянка на праві особистого строкового сервітуту під розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, тобто не для задоволення певних потреб, а фактично для здійснення господарської діяльності, що суперечить правовій природі сервітуту та меті його надання. Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі №925/27/18, від 29.01.2020 у справі № 920/1204/17, від 25.06.2019 у справі № 911/2701/17, від 09.12.2019 у справі №607/20779/14-ц, від 17.09.2018 у справі № 686/3104/16-ц, від 21.03.2018 у справі №379/794/16-ц. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, що потребує використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, обумовлені місцем розташування або природним станом та у будь-якому випадку таке право є похідним від права власності або користування земельною ділянкою, однак відповідачами не надано жодних доказів того, що суб`єкт господарювання є власником або землекористувачем земельної ділянки, якому надається право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Крім цього, прокурор вказує, що зміст договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 26.10.2020 фактично є правочином з оренди земельної ділянки, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство про оренду землі, а оскаржуване рішення міської ради та договір підлягають оцінці на предмет відповідності таким нормам. Посилання відповідача на те, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється у відповідності до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та взагалі не потребує ніяких документів, окрім паспорту прив`язки, вважає безпідставним з огляду на те, що відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за № 1330/20068, «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» (далі - Порядок) підставою для розміщення тимчасової споруди є Паспорт прив`язки тимчасової споруди. Втім, на виконання частини четвертої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», затверджено Порядок який не передбачає укладення договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди. Пунктом 2.6 цього Порядку передбачено, що для оформлення паспорта прив`язки замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із заявою щодо оформлення паспорта прив`язки ТС, до якої наряду з іншими документами надає схему розміщення ТС, що затверджена додатком 1 Порядку. Додаток 1 Порядку містить форму схеми розміщення ТС із вказівкою площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування. Відповідно до вимог схеми розміщення ТС, яка міститься у додатку до Порядку в ній зазначається «Площа земельної ділянки згідно з документами на землекористування ____ га», що свідчить про те, що перш ніж оформлювати паспорт прив`язки, суб`єкт господарювання має отримати документи на землекористування, і лише після їх отримання він може звертатися за оформленням паспорта прив`язки. Документи, що подаються для отримання паспорта прив`язки, мають містити дані щодо розміру земельних ділянок, які вносяться на підставі отриманих суб`єктом господарювання документів на право користування земельною ділянкою. Враховуючи вищезазначене, якщо фізична особа-підприємець має паспорт прив`язки тимчасової споруди, то він повинен мати і правовстановлюючі документи на земельну ділянку (свідоцтво про право власності або користування чи договір оренди земельної ділянки), на підставі яких розраховується плата за землю (аналогічна позиція висловлена у Листі ДФС України від 22.04.2015 №1842/99-99-17-04-02-18). В частині повноважень прокурора на звернення до суду зазначає, що частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. У разі внесення позову прокурором самостійно у якості позивача, що зумовлено відсутністю такого органу або відсутністю у нього повноважень (та обов`язку) щодо звернення до суду з позовними заявами певної категорії, відповідний уповноважений орган процесуальними правами та обов`язками сторони не наділяється, їх реалізує виключно прокурор, як позивач. Виключність випадку для представництва прокурором інтересів держави в суді в даних спірних відносинах є те, що в особі одного органу поєднується порушник вимог земельного законодавства та «контролер», який здійснює державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, який до того ж не наділений повноваженнями щодо звернення до суду на захист інтересів держави з позовам наведеної категорії. Також зазначає, що оскільки спірна земельна ділянка є комунальною власністю, тобто не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр у цьому разі не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгеокадастр правом контролю за реалізацією органом місцевого самоврядування повноважень щодо розпорядження землями територіальної громади, що виключає можливість звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі, а тому прокурором пред`явлено цей позов в інтересах держави як позивачем, який володіє спеціальною процесуальною правоздатністю (а.с.125-138). У запереченнях на відзив керівника Куп`янської окружної прокуратури Харківської області представник відповідача [PERSON] - адвокат Маслій Т.В. зазначила, що в обґрунтовування позовних вимог прокурор посилається на норму статті 99 Земельного кодексу України в редакції без урахування змін, внесених Законом України № 191-VІІІ від 12.02.2015. Вважає, що постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки після її прийняття було внесено зміни до пункт "в" статті 99 в редакції Закону № 191- VIII від 12.02.2015. З цих же підстав вважає безпідставним посилання на висновки Вищого господарського суду України в постановах від 29.12.2016 у справі № 924/496/16, від 05.10.2016 у справі № 921/459/15, від 10.12.2015 у справі № 920/251/15, від 11.06.2015 у справі № 920/1802/14, від 13.05.2015 у справі № 924/836/14, від 21.05.2015 у справі № 917/920/14, від 22.04.2015 у справі № 926/1348/14, від 06.02.2014 у справі № 919/1042/13, оскільки правовідносини у цих справах не регулювались чинною нормою в) ст. 99 Земельного Кодексу України та виникли до набрання нею чинності 12.02.2015. Також необгрунтованим є посилання на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 925/27/18, від 29.01.2020 у справі № 920/1204/14 , від 25.09.2019 у справі № 911/2701/17, від 09.12.2019 у справі № 607/20779/14-ц, від 17.09.2018 у справі № 686/3104/16-ц та від 21.03.2018 у справі № 379/794/16-ц, оскільки предметом спору в них є встановлення судом сервітуту на право проходу і проїзду. Крім того, вважає посилання позивача на лист ДФС України від 22.04.2015 безпідставним, оскільки листи міністерств, інших центральних органів виконавчої влади є нормативно-правовими актами і не можуть встановлювати нові правові норми, а мають лише інформаційний, рекомендаційний, роз`яснювальний характер та є службовою кореспонденцією та просить врахувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 905/1552/16, відповідно до якого «Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядок розміщення тимчасових споруд не містять юридичних приписів щодо обов`язкового попереднього або наступного набуття суб`єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на яких вони мають бажання встановити тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності. Для розміщення тимчасової споруди за наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування земельна ділянка не відводиться, а обов`язок щодо зазначення площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування стосується лише тих суб`єктів господарювання, які є власниками земельної ділянки.» Таким чином, доводи позивача про те, що перш ніж отримати паспорт прив`язки суб`єкт господарювання має отримати документ на землекористування, і лише після їх отримання він може звертатися за оформленням паспорту прив`язки, не грунтуються на нормах права та суперечать вищевказаному правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 905/1552/16. Інформаційна довідка № 260140173 від 06.06.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містить актуальну інформацію про об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з кадастровим номером 6310700000:26:018:0044, відповідно до якої ця земельна ділянка належить в цілому на праві комунальної власності Куп`янській міській раді Харківської області та не вибула з її власності внаслідок прийняття Куп`янською міською радою оскаржуваного рішення, а при встановленні права користуванні (сервітуту) таке право власності не припинилось. Посилання на порушення економічних інтересів держави, не отримання бюджетом міста коштів від надання земельної ділянки у користування юридичній особі вважає надуманим, оскільки [PERSON] щомісячно своєчасно та в повному обсязі сплачується плата за встановлення земельного сервітуту, що підтверджується квитанціями.Крім того, відповідно до листа Управління містобудування, архітектури та земельних відносин Куп`янської міської ради Харківської області від 388-10 від 07.05.2021 заборгованість за договором про встановлення особистого строкового земельного сервітуту від 26.10.2020, укладеного між [PERSON] станом на 01.05.2021 відсутня, сплата за вказаним договором здійснюється своєчасно. Отже, місцевий бюджет м. Куп`янська отримує своєчасно та в повному обсязі від [PERSON] плату за договором про встановлення особистого строкового земельного сервітуту. Крім того, наголошує, що земельна ділянка не надавалась в користування юридичній особі, як зазначає прокурор (а.с.152-158). У запереченнях на відзив представник відповідача в особі заступника начальника управління містобудування, архітектури та земельних відносин Куп`янської міської ради Харківської області Татевосян А.А. посилався на обставини викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.171-174). Ухвалою суду від 08.06.2021 підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні прокурор Куп`янської окружної прокуратури Харківської області Мельник І.П. позов підтримала та наполягала на його задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представники відповідачів у задоволенні позову прокурора просили відмовити, посилаючись на обставини, зазначені у відзивах на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив. Суд, заслухавши доводи прокурора, з`ясувавши позицію представників відповідачів, дослідивши матеріали, справи встановив обставини та відповідні правовідносини, що виникли у справі. Встановлено, що 11.06.2020 Управлінням містобудування, архітектури та земельних відносин Куп`янської міської ради Харківської області ФОП [PERSON] видано паспорт прив`язки ТС (торгівельний павільйон) за адресою: [ADDRESS] (а.с.53- 60). Рішенням Куп`янської міської ради Харківської області №1745/16-VII від 25.09.2020 «Про надання у користування земельної ділянки за договором про встановлення особистого строкового земельного сервітуту за адресою: [ADDRESS] на підставі заяви [PERSON] та управління містобудування, архітектури та земельних відносин Куп`янської міської ради Харківської області, з урахуванням рекомендацій постійної комісії міської ради з питань комунальної власності, земельних відносин, архітектури, містобудування та охорони навколишнього середовища, затверджено «Технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки комунальної власності Куп`янської міської ради Харківської області для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; надано гр. України [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] , земельну ділянку за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (КВЦПЗ - В.03.07), землі житлової та громадської забудови, кадастровий номер 6310700000:26:018:0044, площею 0,0030 га, в користування за договором про встановлення особистого строкового земельного сервітуту строком на 5 (п`ять) років під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, за адресою: [ADDRESS] ; встановлено річну плату за користування (сервітут) земельною ділянкою 7,5% від нормативної грошової оцінки даної земельної ділянки; зобов`язано [PERSON] у місячний термін укласти договір про встановлення особистого строкового земельного сервітуту щодо вищевказаної земельної ділянки та зареєструвати інше речове право, право користування (сервітут), в установленому законом порядку (а.с.13). 26.10.2020 згідно з вищевказаним рішенням №1745/16-VII від 25.09.2020 між Куп`янською міською радою Харківської області та [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] (сервітуарій), укладено договір про встановлення особистого строкового земельного сервітуту, відповідно до якого земельний сервітут встановлюється відносно земельної ділянки площею 0,0030 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (КВЦПЗ - В.03.07), землі житлової та громадської забудови, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310700000:26:018:0044, в інтересах сервітуарія на право розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності строком на 5 років (а.с.15-18,20). Договір про встановлення земельного сервітуту є платним. Річна плата по догоовру встановлюється у розмірі 7,5% від нормативної грошової оцінки землі та сплачується рівними частинами щомісячно до 30 числа кожного місяця 172,29грн (пункт 3.1. договору). Згідно пункту 4.2 передача земельної ділянки здійснюється після підписання сторонами цього договору та його державної реєстрації. Державна реєстрація права сервітуту підтверджується інформаційною довідкою №243496092 від 08.02.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як зазначено в цій довідці земельна ділянка кадастровий номер 6310700000:26:018:0044 має комунальну форму власності, її власником є Куп`янська міська рада Харківської області (код ЄДРПОУ 33714382), а на цю ділянку зареєстроване речове право - право користування (сервітут); строк : п`ять років; правокористувач (сервітуарій): [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] (а.с.21-22). Земельна ділянка передана від власника до сервітуарія за актом прийому-передачі земельної ділянки від 26.10.2020 (а.с.20). В матеріалах справи міститься також підтвердження виконання умов цього договору сторонами, а саме сплата відповідачем (сервітуарієм) на користь позивача платежів, які містять призначення "плата за встановлення земельного сервітуту [PERSON] " (а.с.67-68). Щодо позовних вимог в частині визнання незаконним рішення Куп`янської міської Куп`янської міської ради Харківської області № 1745/16-VІІ від 25.09.2020 «Про надання у користування земельної ділянки за договором про встановлення особистого строкового земельного сервітуту за адресою: [ADDRESS] » суд зазначає таке. Частиною першою статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Згідно з частиною першою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. За змістом пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. Так, у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою для виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права. Таким чином, позов, предметом якого є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, вказане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок. При вирішенні позовних вимог прокурора про визнання недійсним і припиненим на майбутнє договору від 26.10.2020 про встановлення особистого строкового земельного сервітуту на земельну ділянку, власником якої є Куп`янська міська рада Харківської області, площею 0,0030 га, кадастровий номер 6310700000:26:018:0044, розташовану за адресою: [ADDRESS] , укладеного між Куп`янською міською радою Харківської області та [PERSON] , суд виходить з такого. Прокурор вважає, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором оренди землі, що зумовлює застосування до нього відповідних положень, що регулюють правовідносини, пов`язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форми власності. Враховуючи відсутність рішення Куп`янської міської ради про укладення договору оренди землі, прокурор вказує, що укладення між [PERSON] і міською радою договору встановлення особистого сервітуту не відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним, а правовим наслідком недійсності цього договору має бути повернення земельної ділянки. Як на підставу позовних вимог про визнання недійсним договору прокурор посилається на те, що укладений сторонами договір встановлення особистого сервітуту є удаваним правочином, оскільки фактично за своєю природою є договором оренди землі, а між сторонами існують орендні правовідносини. Рішенням міської ради земельна ділянка надана не для усунення недоліків своєї земельної ділянки, а для розміщення та обслуговування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності. Для передачі земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності мають бути здійснені земельні торги та одержано рішення власника земельної ділянки про укладення договору оренди землі, чого зроблено не було. Враховуючи відсутність рішення міської ради про укладення договору оренди землі, прийнятого у порядку, передбаченому чинним законодавством, або за результатами проведення аукціону, укладення між міською радою та [PERSON] договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту від 26.10.2020 відбулось, на думку прокурора, з порушенням вимог чинного законодавства. При цьому прокурор вказує, що міська рада, як орган місцевого самоврядування територіальної громади, виступає суб`єктом права власності на земельну ділянку, передану в сервітутне користування, та зобов`язана здійснювати захист прав територіальної громади. Однак, такий захист міською радою не здійснено, заходів щодо врегулювання відносин з приводу оренди земельної ділянки не вжито. При вирішенні позовних вимог суд виходить з того, що спірні земельні правовідносини виникли з приводу користування земельною ділянкою, що перебуває в комунальній власності. Статтею 6, частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови (частини перша, друга статті 15 Закону України "Про оренду землі"). З положень частини п`ятої статті 403 Цивільного кодексу України і частини третьої статті 98 Земельного кодексу України вбачається, що встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Тоді як за змістом статей 24, 25 Закону України "Про оренду землі" оренда передбачає для орендаря усі права щодо володіння та користування об`єктом оренди, права орендаря не можуть бути обмежені власником. Тобто, на відміну від договору оренди землі, за яким орендареві передається право володіння та користування земельною ділянкою, за правом земельного сервітуту жодну із правомочностей власника земельної ділянки набувач сервітуту в повному обсязі не отримує. При цьому у відповідності до частини четвертої статті 98 Земельного кодексу України сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений, та встановлюється виключно у разі, коли потреби особи, в інтересах якої встановлюється сервітут, не можуть бути задоволені іншим способом (частина перша статті 401 Цивільного кодексу України). Доводи прокурора про удаваність договору про встановлення земельного сервітуту з підстав позбавлення територіальної громади м.Куп`янська права володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спростовуються приписами ч.3 ст.98 ЗК України та ч.5 ст.403 ЦК України, згідно з якими встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Інших доводів в обґрунтування факту вибуття спірної земельної ділянки з власності територіальної громади прокурором не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі відсутні. Щодо посилання прокурора на можливість задоволення потреб відповідача [PERSON] іншими способами, аніж як встановлення сервітуту, суд зазначає, що будь-який інший спосіб задоволення її інтересів, зокрема шляхом передачі спірної ділянки в оренду призведе до вибуття спірної земельної ділянки з володіння та користування, а у випадку продажу - і до вибуття з розпорядження територіальної громади м.Куп`янська, що матиме більш обтяжливі наслідки для останньої, зокрема, неможливість використання спірної земельної ділянки. В той же час, задоволення потреб відповідача [PERSON] шляхом надання сервітуту не призводить до вибуття спірної ділянки з володіння, користування та розпорядження територіальної громади, а відтак, не позбавляє територіальну громаду м.Куп`янська права володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, оскільки сервітутом [PERSON] надається лише обмежене платне користування земельною ділянкою для мети, визначеної сторонами у Договорі. При цьому, суд зазначає, що розмір плати за сервітут визначено на рівні орендної плати за землю відповідних категорій земель. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. З врахуванням визнання сторонами факту укладення спірного договору на підставі рішення міської ради, суд зазначає, що прокурором не доведено умислу сторін на укладення іншого правочину з огляду на те, що положення спірного Договору містять аналогічні до законодавчо встановлених в Земельному кодексі України положень щодо правового регулювання відносин, пов`язаних із сервітутним користуванням земельною ділянкою та відмінність спірного договору від Типової форми договору оренди землі, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004р. №220. Суд звертає увагу на недоведеність прокурором існування між сторонами інших правовідносин, аніж ті, що передбачені Договором. Крім того, можливість укладення договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди не суперечить вимогам статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.ст. 12, 98, 99, 100, 116, 122 Земельного кодексу України, ст. 402 ЦК України. З врахуванням наведеного суд зазначає, що прокурором не доведено, а судом не встановлено свідомих дій сторін спірного правочину для досягнення якоїсь особистої, відмінної від встановленої договором мети чи спрямованості таких дій на досягнення інших, аніж передбачено спірним договором наслідків чи приховання іншої волі сторін правочину, що має наслідком удаваність такого правочину. Щодо наявності підстав у прокурора зверення до суду з цим позовом суд зазначає таке. Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Протоколу. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Поняття майно має автономне значення, яке, звичайно, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а також законні сподівання щодо прибутку, що може вважатися правом власності відповідно до положення статті 1 Протоколу (п.53 рішення від 23.02.1995р. у справі «Гасус Дозір унд Фьордертехнік Гмбг проти Нідерландів», п.24 рішення від 01.06.2006р. у справі «Федоренко проти України»). Виходячи зі змісту пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" майном у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне» втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. У п.28 рішення Європейського суду з прав людини від 01.06.2006р. у справі «Федоренко проти України» зазначено, що до встановленого прецедентного права Суду втручання має підтримувати "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 в цілому, включаючи другий пункт. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями. Більш того, в інших сферах соціальної, фінансової та економічної політики національні органи користуються певною свободою самостійного оцінювання під час імплементації законів, що регулюють власність та договірні відносини ( mutatis mutandis, AGOSI v. The United Kingdom, рішення від 24.10.1986). Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Суд зазначає, що в цьому випадку прокурором при зверненні до суду не дотримано принцип пропорційності, тобто справедливого балансу між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави. Крім того, прокурором не доведено порушення норм чинного законодавства Куп`янською міською радою Харківської області при прийнятті оскаржуваного рішення від 25.09.2020 та порушення інтересів держави при укладанні договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту від 26.10.2020 між Куп`янською міською радою та [PERSON] . За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою для визнання недійсним спірного договору Куп`янська окружна прокуратура визначає те, що спірний договір укладений на виконання незаконного рішення ради. Враховуючи відсутність належних доказів на підтвердження вищезазначених обставин, відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним. Також суд звертає увагу на те, що держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, у цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах, що відображено у висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі №915/478/18. Статтею 131-1 Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює: підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону). Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (абзац четвертий статті 56 ЦПК України). Системне тлумачення абзацу четвертого статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої статті 23 Закону дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й виокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. З огляду на викладене необхідно зазначити, що закон не передбачає права прокурора на представництво інтересів суспільства загалом, у цілому. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №910/7813/18. Суд не приймає до уваги посилання прокурора на те, що Держгеокадастр не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють його правом контролю за реалізацією органом місцевого самоврядування повноважень щодо розпорядження землями територіальної громади, що виключає можливість звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі, що у свою чергу стало підставою для пред`явлення прокурором позову в інтересах держави як позивачем, який володіє спеціальною процесуальною правоздатністю, з огляду на таке. Відповідно до статті 28 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Органом уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр), яка самостійно має право звертатися до суду з метою здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави, що підтверджується таким. Відповідно до статті 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Згідно зі статтею 187 Земельного кодексу України контроль використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України. У статті 5 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" також встановлено, що державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. За приписами статті 152 Земельного кодексу України, які кореспондуються з приписами статті 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у т.ч. за дотриманням вимог земельного законодавства органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування з питань передачі земель у власність та надання у користування, у тому числі в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах. Відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Основними завданнями Держгеокадастру є: реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах; за проведенням землеустрою; виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; дотриманням порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва; здійснює моніторинг земельних відносин. Держгеокадастр в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Мінагрополітики видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання. Враховуючи викладене, органи Держгеокадастру можуть виконувати, зокрема, дві абсолютно різні функції, а саме: - функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності; - функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 920/1/18, від 05.02.2019 у справі № 910/7813/18. Прокурор, звернувшись до суду з цим позовом, зазначив про відсутність таких повноважень у Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, яка є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави у судовому порядку, тобто органом, уповноваженим на виконання функцій держави у правовідносинах, з яких виник спір. Таким чином, за результатами розгляду справи не встановлено невідповідності оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, як і не виявлено порушення у зв`язку із прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача (прокурора в інтересах держави), удаваність правочину також не підтверджена, укладення договору оренди земельної ділянки для розміщення тимчасової споруди чинним законодавством не передбачена, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed