Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Кунисівської сільської ради, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] року померла мама позивача - [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 16.05.2016 року, актовий запис № 7. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з надвірними спорудами, які розташовані по [ADDRESS]. У відповідності до технічної документації житлове господарство складається з житлового будинку, позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А», загальною площею 57,1 м.кв., житловою площею 21,6 м. кв., вбиральні, погрібу, навісу, воріт, двох огорож. На час смерті матері разом з нею був зареєстрований та проживав позивач, що стверджується довідкою сільської ради. Після смерті матері [PERSON] вступив в управління та володіння спадковим майном та прийняв спадщину, однак свідоцтво про право на спадщину у нотаріальній конторі не оформив. Cпадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є позивач. З метою оформлення свідоцтва про право на спадщину позивач звернувся до державного нотаріуса. Однак, після вивчення поданих ним документів, в оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері нотаріусом йому відмовлено на підставі п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України - у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно у спадкодавця. 07 листопада 2017 року позивачу було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Про відмову від спадщини [PERSON] не заявляв. Спадкодавець була мамою позивача, він виготовив технічну документацію, проте оформити свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі не може через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Ухвалою суду від 07.02.2018 року до участі у справі залучено як співвідповідача [PERSON]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовільнити. Представник відповідача Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області в судове засідання не з'явився. Згідно поданого до суду листа, Кунисівська сільська рада просить справу розглядати у їхній відсутності, позовні вимоги визнають. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Подала до суду заяву, згідно якої відмовляється від належної їй частки спадкового майна (житлового будинку і присадибної ділянки), яке залишилося після смерті матері - [PERSON] за законом в користь [PERSON]. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Згідно з технічною документацією житлове господарство по [ADDRESS] складається з житлового будинку, позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А», побудованого 1974 р., загальною площею 57,1 кв.м., житловою площею 21,6 кв.м., вбиральні, погрібу, навісу, воріт, 2 огорож. Згідно архівних даних ОКП «КМБТІ» станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок в [ADDRESS] не зареєстровано. Із копії звіту про незалежну оцінку, складеного ТОВ «Вако-Експерт» встановлено, що ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] станом на 16.11.2017 року становить 88570 грн. Довідкою № 323 від 18.07.2017 року та випискою із додатку до рішення виконкому Кунисівської сільської ради народних депутатів № 39 від 21.11.1989 року, виданими Кунисівською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області стверджено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS], група господарства - колгоспний, дійсно належав [PERSON]. Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2004 р.) визначено: якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ч. 6 п. а Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Довідкою № 185 від 08.06.2017 року, виданою виконавчим комітетом Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області стверджено, що згідно по господарської книги № 5 по с. Кунисівці за 1991-1995 рр. головою господарства в [ADDRESS] була [PERSON], [INFO]; за даною адресою проживали та були зареєстровані: голова господарства - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] В силу вимог абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 3 ст. 3 зазначеного Закону передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Згідно технічної документації на житловий будинок, будинок збудовано у 1974 році. Отже, документом, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом на той час був технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно довідки № 47 від 13.02.2018 року, виданої виконавчим комітетом Кунисівської сільської ради Городенківського району встановлено, що площа земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] становить 0,18 га. [PERSON] померла [INFO] року у віці 88 років в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 7 від 16.05.2016 року, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серія [NUMBER]. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Померла заповіту не вчиняла. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно з ст. 1223 ЦК України - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, вказано в ч. 1 ст. 1222 ЦК України. Згідно з ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Копією свідоцтва про народження позивача [PERSON], [INFO] стверджено, що він є сином [PERSON]. Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є її діти - [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач). Згідно ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Донька спадкодавця [PERSON] - [PERSON] відмовляється від належної їй частки спадкового майна (житлового будинку і присадибної ділянки), яке залишилося після смерті матері - [PERSON] за законом в користь [PERSON], що стверджено поданою до суду заявою. За ст.ст. 1268-1269 Цивільного кодексу України прийняття спадщини - це: постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Ч. 1 ст. 1270 згаданого кодексу визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Копією спадкової справи № 142/2016 щодо майна [PERSON], яка померла [INFO] року та копією довідки № 310 від 23.08.2016 року, виданої виконавчим комітетом Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, з якої слідує, що на момент смерті [PERSON] разом з нею проживав та був зареєстрований за адресою [ADDRESS] її син [PERSON], стверджено, що [PERSON] (позивач) прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Відповідно до ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 згаданого кодексу - спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З постанови приватного нотаріуса Городенківського районного нотаріального округу Стефурак Н.Я. від 07.11.2017 р., слідує, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS], після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, оскільки правовстановлюючий документ на будинок відсутній, а подані документи не підтверджують права власності померлої на зазначений житловий будинок. Позивач фактично успадкував житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] однак оформити документи не має можливості через відсутність правовстановлюючих документів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст. 328 цього ж кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу вимог ст. 392 ЦК України - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що факти, викладені позивачем в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, і сумніву не викликають, також не встановлено неправомірності набуття позивачем права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS], визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, у зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають повному задоволенню при визнанні їх відповідачами. На підставі ст.ст. 317, 328, 392, 1216 ЦК України,

Outcome: approved