Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, який мотивував тим, що 16.08.2014 року померла мати, [PERSON], яка на випадок своєї смерті склала на імя дітей, в тому числі і її, особисте розпорядження (заповіт), яким заповіла усе своє майно. До складу спадщини увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Щаслива, вул. Будьоного 80, який належав [PERSON] на підставі Свідоцтва № 35 про право особистої приватної власності на домоволодіння від 10.01.1989 року. Позивач є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину. Реалізувати свої спадкові права на зазначений будинок позивач не в змозі, оскільки такий об'єкт нерухомості належав до суспільної групи колгоспний двір і частка спадкодавця в зазначеному майні не визначена, тому нотаріусом було винесено постанову про відмову у видачі нотаріального акту. Вказане стало підставою для звернення позивача з позовом до суду, яким вона просить визнати за нею право власності на вищезазначене спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. Представник позивача подав до суду заяву в якій повідомив, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити, а справу розглянути у його та позивача відсутність. Представник відповідач подала до суду заяву в якій зазначила, що позов визнає, розгляд справи просила проводити у її відсутність. Враховуючи те, що особи, які беруть участь у розгляді справи скористалися правом на розгляд справи у їх відсутність, суд не вбачає підстав для відкладення її розгляду, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів, при цьому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 16.08.2014 року в с. Щаслива, Липовецького району Вінницької області, померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а.с. 5). Після її смерті відкрилася спадщина. На випадок своєї смерті, 27.02.2001 року [PERSON] склала особисте розпорядження (заповіт, а.с. 6) на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яким заповіла усе своє майно. Вказаний заповіт не змінений і не скасований. До складу спадщини увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Щаслива, вул. Будьоного 80, який належав [PERSON] на підставі Свідоцтва № 35 про право особистої приватної власності на домоволодіння від 10.01.1989 року (а.с. 12). З матеріалів Спадкової справи № 19/2015 слідує, що [PERSON] спадщину прийняла в порядку, визначеному ч.1 ст. 1269 ЦК України, підтвердженням чого є її заява (а.с. 27). Інші спадкоємці за заповітом, від прийняття спадщини відмовилися подавши нотаріусу відповідні заяви (а.с. 28-30). Осіб, які прийняли спадщину після смерті спадкодавця і мають право на обовязкову в ній частку, судом не встановлено. З зазначеного слідує, що позивач є єдиною спадкоємицею, яка має право на спадкування усього спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON] Бажаючи одержати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, що розташований за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Щаслива, вул. Будьоного 80, позивач звернулася до нотаріуса, який постановою від 26.02.2016 року відмовив їй у видачі нотаріального акту, оскільки будинок належав до суспільної групи колгоспний двір і частка спадкодавця в зазначеному майні не була визначена. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування"). Як вбачається зі змісту Свідоцтва про право особистої приватної власності на домоволодіння (а.с.12), будинок за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Щаслива, вул. Будьоного 80, належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] 17.03.2016 року рішенням 4 сесії 7 скликання Щасливської сільської ради Липовецького району Вінницької області (а.с. 47), "вулицю Будьонного" перейменовано на "вулицю [PERSON]". Судом встановлено, що станом на 15.04.1991 року єдиним власником вказаного будинку, а також членом колгоспного двору, була [PERSON], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Щасливської сільської ради № 178 (а.с. 45). Згідно ст. 120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Як розяснив Пленум Верховного Суду України (пункт 6 Постанови "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.2005 року № 20), спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що оскільки станом на 15.04.1991 року головою колгоспного двору була [PERSON], інших членів колгоспного двору не було, вона є єдиним власником житлового будинку. Враховуючи те, що інші спадкоємці за заповітом від прийняття спадщини відмовилися, частка у спадщині, яку вони мали прийняти, згідно ст. 1275 ЦК України, перейшла до позивача, яка є спадкоємцем за заповітом і спадщину прийняла. Оскільки належність спадкового майна [PERSON] доведена належними та допустимими доказами. За таких обставин суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею у позовній заяві. За змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved