Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

12.12.2016 року [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] в якому просила визнати договір купівлі - продажу частини квартири від 23.12. 2004 року укладеного між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] в частині покупця - [PERSON] нікчемним і недійсним, визнати фактичне придбання частини квартири [ADDRESS] в частині 30/100 і яка становить житлову кімнату № 190 розміром 19.30 кв.м. та частину інших приміщень у загальному розмірі 28.14 кв.м. за [PERSON], визнати право власності на частину квартири [ADDRESS] в частині 30/100 і яка становить житлову кімнату № 190 розміром 19.30 кв.м., визнати право власності на частину квартири [ADDRESS] в частині 30/100 і яка становить житлову кімнату № 190 розміром 19.30 кв.м. та частину інших приміщень у загальному розмірі 28.14 кв.м. за [PERSON] в порядку спадкування нею спадщини після [PERSON], зобов'язати [PERSON] здійснити всі необхідні дії щодо усунення перешкоди відносно розпорядження своїм майном на підставі права приватної власності в порядку спадкування після батька - [PERSON] частини квартири [ADDRESS] в частині 15/100 і яка становить 1/2 житлової кімнати № 190 розміром 19.30 кв.м. та частину інших приміщень у загальному розмірі 28.14 кв.м. Свої вимоги мотивувала тим, що частина квартири квартири [ADDRESS] була придбана за грошові кошти її покійного батька, а власником спірного майна також є відповідач, однак остання відношення до придбання частини квартири не має, коштів для її купівлі у неї не було. Позивач також стверджує, що [PERSON] вносячи відповідача до договору купівлі-продажу від 23.12.2004 у якості другого покупця можливо не усвідомлював значення своїх дій, або діяв під тиском, обманом чи трапилася помилка при укладанні договору. Крім того у попередньому договорі від 16.12.2004 відповідач, як майбутній покупець спірної частини квартири не фігурує. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що позиція позивач ґрунтується на припущеннях і є недоведеною. Вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про народження позивач є дочкою [PERSON]. 16.12.2004 [PERSON] уклав договір з ПП "Ассар" , за умовами якого, сторони погодились не пізніше 24.12.2004 укласти основний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] 23.12.2004 між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON] з іншої було укладено договір купівлі-продажу частини квартири, за умовами якого продавці зобов'язуються передати у власність покупцям, а покупці зобов'язалися прийняти у рівних частках 30/100 ідеальних частин (кімната № 190 квартири [ADDRESS]) та сплатити обумовлену цим договором грошову суму. Таким чином [PERSON] та [PERSON] набули право власності по 15/100 частини квартири [ADDRESS] Згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] До спадщини померлого було включено, як спадкове майно частина у розмірі 15/100 квартири [ADDRESS] Дана частина квартири перейшла позивачу на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 29.10.2016 року. З викладених у позовній заяві обставин, позивач вважає договір купівлі-продажу частини квартири від 23.12.2004 є нікчемним та недійсним в частині покупця - [PERSON]. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У позовній заяві позивач вказує, що причиною недійсності договору купівлі-продажу частини квартири від 23.12.2004 є відсутність на момент укладення договору грошових коштів у [PERSON]. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, її представник не надали доказів на підтвердження того, що [PERSON] не мала власних коштів під час укладення договору купівлі-продажу частини квартири від 23.12.2004. Крім того відповідач вказує, що мала власні кошти від продажу 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] в 2001 року, на підтвердження чого надала договір купівлі-продажу від 12.06.2001. Те, що [PERSON] вносячи відповідача до договору купівлі-продажу від 23.12.2004 у якості другого покупця можливо не усвідомлював значення своїх дій, або діяв під тиском, обманом чи трапилася помилка при укладанні договору є припущеннями позивача і також нічим не доведено. Та обставина, що в договорі від 16.12.2004 укладеним між [PERSON] та ПП "Ассар" про намір укласти основний договір купівлі-пролажу квартири [ADDRESS] [PERSON] фігурує, не є підставою для визнання договору купівлі-продажу частини квартири від 23.12.2004 нікчемним та недійсним в частині покупця - [PERSON], оскільки умови основного договору можуть відрізнятися від попереднього договору, що законодавством не забороняється. Договір купівлі-продажу частини квартири від 23.12.2004 був нотаріально посвідчений та ніким не оспорювався. Посилання позивача на те, що в договорі купівлі-продажу частини квартири від 23.12.2004 не зазначено, яку саме суму сплатила відповідач, суд сприймає критично, оскільки законодавств не вимагає вказувати розмір коштів, що було передано кожним із покупців при оформленні договору купівлі-продажу будь-якого майна. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Отже суд не має підстав для визнання договору купівлі-продажу від 23.12.2004 нікчемний, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена. Підстав визнавати договір купівлі-продажу від 23.12.2004 недійсним суд також не вбачає, так як стороною позивача не було надано достатніх та обґрунтованих доказів вник не надали суду будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог. Набуття [PERSON] права власності на 15/100 частини квартири [ADDRESS] суд вважає правомірним. Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині визнання договору купівлі - продажу частини квартири від 23.12.2004 року нікчемним і недійсним, суд не вбачає підстав для задоволення інших позовних вимог, оскільки останні є похідними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed