Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

в липні 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , згідно з яким, враховуючи нову редакцію позовної заяви, просив:1) визнати недостовірною та такою. що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, розповсюджену [PERSON] в 2018 та 2019 роках у зверненнях, заявах до народного депутата України [PERSON] , Національного антикорупційного бюро України, Адміністрації Президента України (зараз - Офіс Президента України), Бюро Президії НАН України, Президента НАН України [PERSON] , Першого віце-президента НАН України [PERSON] , Першого віце-президента НАН України [PERSON]., Віце-президента НАН України [PERSON] , Віце-президента НАН України [PERSON] , Віце-президента НАН України [PERSON] , Головного ученого секретаря НАН України [PERSON] , Голови Центрального комітету профспілки НАН України [PERSON]., а саме, що " [PERSON] була розподілена всупереч вимогам законодавства службова квартира, яка раніш була розподілена [PERSON] " та що " [PERSON] подав клопотання про надання службового житла до НАН України пізніше такого ж клопотання [PERSON] ";2) зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію шляхом направлення цінним листом із описом вкладення в 5-денний термін після набуття рішенням законної сили народному депутату України [PERSON] , Бюро Президії НАН України, Президенту НАН України [PERSON] , віце-президенту НАН України [PERSON] , академіку-секретарю відділення економіки [PERSON] , співробітникам канцелярій НАН України, Інституту демографії та соціальних досліджень НАН України, національному антикорупційному бюро України, Адміністрації Президента України (зараз Офіс Президента України), Першому віце-президенту НАН України [PERSON]., Першому віце-президенту [PERSON] , Віце-президенту НАН України [PERSON] , Віце-президенту НАН України [PERSON] , Головному ученому секретарю НАН України [PERSON] , Голові Центрального комітету профспілки НАН України [PERSON] , наступного змісту: "В 2018 та 2019 року мною, [PERSON] , були повідомлені недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме те, що йому була розподілена всупереч вимогам законодавства службова квартира, яка раніш була розподілена мені, [PERSON] " та "У 2018 та 2019 року мною, [PERSON] , були повідомлені недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме те, що він подав клопотання про надання службового житла до НАН України пізніше такого ж мого, [PERSON] , клопотання";3) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірною інформації у розмірі 16 000 грн. 00 коп., витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви та витрат на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відомості, які викладені у вищенаведених заявах та зверненнях, принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, адже характер наведеної у них інформації створює негативну соціальну оцінку про нього, як науковця, в очах оточуючих. При цьому, позивач вважає, що наведена у заявах та зверненнях інформацію відносно нього є недостовірною та спростовується Рішенням Комісії з розгляду клопотань щодо надання службового житла працівникам НАН України від 10.04.2017 року, відповідно до якого позивачу була розподілена службова квартира за адресою: [ADDRESS] , а відповідачу - службова квартира за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивач вказує, що внаслідок розповсюдження вищенаведеної інформації йому заподіяно моральну шкоду, розмір якої він оцінює у 16 000 грн. 00 коп., та яка виражається у душевних стражданнях, спричинених наявною у оточуючих думкою про нібито порушення з його сторони норм законодавства та моралі щодо розподілу службового житла. Ухвалою від 26.07.2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 02.10.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 21.11.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення [PERSON] щодо позову. Ухвалою від 28.07.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлений належним чином. 24.11.2020 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи через перебування відповідача та представника відповідача на самоізоляції у зв`язку із хворобою на СOVID19. Разом з тим, враховуючи відсутність будь-яких доказів на підтвердження викладених у клопотанні обставин, а також те, що розгляд справи протягом тривалого терміну відкладався саме у зв`язку з неодноразовими клопотаннями сторони відповідача, яка, будучи повідомленою про наявність справи у суді, не надала відзиву на позовну заяву, суд вирішив розгляд справи проводити за відсутністю відповідача та його представника. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що відповідач до [PERSON] зверталась із письмовими зверненнями щодо розподілу та надання службового житла до народного депутата України [PERSON] , Національного антикорупційного бюро України, Адміністрації Президента України (зараз - Офіс Президента України), Бюро Президії НАН України, Президента НАН України [PERSON] , Першого віце-президента НАН України [PERSON] , Першого віце-президента НАН України [PERSON] , Віце-президента НАН України [PERSON] , Віце-президента НАН України [PERSON] , Віце-президента НАН України [PERSON]., Головного ученого секретаря НАН України [PERSON] , Голови Центрального комітету профспілки НАН України [PERSON]. (а.с. 9-11, 21-24,25-26). Як встановлено у судовому засіданні, позивач, звертаючись з позовом до суду, посилався на те, що інформація, яку він просить визнати недостовірною, та у зв`язку з цим - спростувати, міститься у вказаних заявах та зверненнях. При цьому, обгрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що ця інформація є недостовірною, оскільки спростовується Рішенням Комісії з розгляду клопотань щодо надання службового житла працівникам НАН України від 10.04.2017 року, відповідно до якого позивачу була розподілена службова квартира за адресою: [ADDRESS] , а відповідачу - службова квартира за адресою: [ADDRESS] . Так, статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Статтею 297 ЦК України визначено, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом ч. 1 ст. 277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої поширено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на її спростування. Водночас, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 своєї постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Як вбачається із роз`яснень, даних в вищенаведеному рішенні Конституційного Суду України, звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи посадовими особами цього органу при виконанні ними своїх службових обов`язків не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд України дійшов такого висновку у контексті тлумачень положень ЦК 1963 року (стаття 7), який на сьогодні втратив чинність, обов`язкова за своє юридичною силою правова позиція Конституційного Суду України повинна бути застосована і до аналогічних правовідносин, які регулюються нормами ЦК України 2013 року, на які посилається позивач в своєму позову. Крім того, згідно рішення від 31.03.2011 року у справі «Сірик проти України» Європейський Суд з прав людини, досліджуючи питання притягнення до цивільно-правової відповідальності на підставі звернень до органів державної влади, вказав, що «…одним із принципів верховенства права є те, що громадяни повинні мати можливість повідомляти компетентних посадових осіб держави про поведінку державних службовців, яка їм видається неправомірною або незаконною». Враховуючи вищенаведені положення законодавства та судову практику Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що оспорювана позивачем інформація, викладена у вищенаведених заявах та зверненнях відповідача не може вважатися недостовірною інформацією або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки в даному випадку має місце реалізація відповідачем конституційного права, яке передбачене ст. 40 Конституції України. В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. В даному випадку, слід окремо зазначити, що у вказаних зверненнях та заявах відповідача [PERSON] (а.с. 9-11, 21-24,25-26) зазначені у позові цитати у вигляді прямої мови відповідача, які позивач просить спростувати, а саме, що : " [PERSON] була розподілена всупереч вимогам законодавства службова квартира, яка раніш була розподілена [PERSON] " та що " [PERSON] подав клопотання про надання службового житла до НАН України пізніше такого ж клопотання [PERSON] " - відсутні, натомість, позивачем зроблені узагальнюючи висновки щодо їх змісту. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed