Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивуючи тим, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 11.08.2016 позивач у належній йому вищезазначеній квартирі зареєстрував свою доньку [PERSON] , однак остання в квартирі ніколи не проживала, в кінці серпня 2016 року виїхавши проживати до Німеччини. Тобто, відповідач не проживає в квартирі позивача понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, які нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб, особистих речей в квартирі не має. Тому, позивач просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Ухвалою судді від 09 серпня 2019 року відкрито провадження по справі, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19 листопада 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. 02 березня 2020 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення по справі. В судове засідання 02.03.2020 позивач не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Під час судового засідання 31.01.2020 надавав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач у судове засідання не з`явилася надавши заяву про визнання позову в повному обсязі. Суд, заслухавши доводи позивача, перевіривши матеріали справи доказами, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2007, виданого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 5- 2002. (а.с. 10-11). Згідно з копією довідки № 7647 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 13) за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована донька позивача - відповідач [PERSON] . Відповідач [PERSON] залишається зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , однак в ній не мешкає без поважних причин понад один рік, що підтверджується відповідним листом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «БЄЛЯЄВА-12» (а.с. 15) та визнається відповідачем. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведене, а також те, що відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, проте позивачем на заявлено відповідну вимогу про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, тому суд вважає судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved