Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

[PERSON] , звернувся до Немирівської міської ради про визнання житлового будинку спільним сумісним майном, в якому просить, визнати житловий будинок з господарськими будівлями, який розміщений за адресою: [ADDRESS] , спільним сумісним майном - [PERSON] та її покійного чоловіка - [PERSON] , а також визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку «А», загальною площею 56.2 кв.м., житловою площею 34.9 кв.м., веранда «а», навіс «а1», погріб «Б/під», сарай «Б», сарай «В», сарай «Г», погріб «Д», убиральня «Д», огорожа «1-3», колодязь «4», розміщених по [ADDRESS] . Мотивуючи позов тим, що в кінці 1989 року вона [PERSON] почала проживати спільно як чоловік та дружина із [PERSON] . 30 листопада 1990 року за спільні кошти вони придбали у громадянина [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, який розміщений за адресою: [ADDRESS] , та почали в ньому постійно проживати. Був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, який був посвідчений у Медвежанській сільській раді Немирівського району. Він був укладений на ім`я чоловіка [PERSON] як покупця, який діяв на той час за її на те згоди, в інтересах їх сім`ї. В даному житловому будинку вони разом вели домашнє господарство, обробляли земельну ділянку, вирощували домашню птицю та доглядали іншу худобу, ділили і розподіляли спільно сімейний бюджет, тобто проживали однією сім`єю як справжні чоловік і жінка. Вони зареєструвались у вказаному житловому будинку, про що свідчить виписка з погосподарської книги за 1991-2000 роки Медвежанської сільської ради. У будинку вони проводили ремонт, добудували підсобні приміщення, замінили вікна та покрівлю, збудували огорожу, посадили новий садок, купили нові меблі та інше майно для побуту. 22 березня 2007 року позивачка разом з [PERSON] уклали офіційно шлюб, який був зареєстрований у виконкомі Медвежанської сільської ради Немирівського району, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 1 від 22.03.2007 року. [INFO] у віці 76 років помер [PERSON] в с. Медвежа Немирівського району, про що було 30 травня 2018 року виконавчим комітетом Немирівської міської ради видано Свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] . Після смерті чоловіка відкрилась спадщина, яка складається зокрема із права на житловий будинок, який розміщений за адресою: [ADDRESS] . У встановлений законом термін вона звернулась до приватного нотаріуса Немирівського районного нотаріального округу із письмовою заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті мого чоловіка [PERSON] . У нотаріальній конторі їй було повідомлено про те, що факт проживання покійного чоловіка з нею однією сім`єю як чоловік та дружина у період часу з початку 1990 року по 2007 рік повинен бути встановлений судовим рішенням. Так, рішенням Немирівського районного суду від 22 жовтня 2019 року було встановлено факт того, що - [PERSON] , який помер [INFO] в с. Медвежа Немирівського району Вінницької області, проживав однією сім`єю як чоловік і дружина з[PERSON] , в період часу - з початку 1990 року по 22 березня 2007 року . Зазначене рішення суду нею було надане приватному нотаріусу Люлько Л.М. для вирішення питання про видачу мені свідоцтва про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя, а саме - на житловий будинок з господарськими будівлями, який розміщений за адресою: [ADDRESS] . Однак, своєю постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 грудня 2019 року приватний нотаріус відмовив у видачі їй зазначеного свідоцтва, що являється причиною її звернення до суду із даним позовом. Причиною відмови у видачі мені свідоцтва приватний нотаріус зазначила, що право спільної сумісної власності подружжя, які не перебували в офіційному шлюбі, у законодавстві України з`явилось з 01 січня 2004 року із вступом в силу нового Сімейного кодексу України, а житловий будинок нами був придбаний в 1990 році - в час дії старого Кодексу про шлюб та сім`ю, який не передбачав права спільної сумісної власності осіб, які не перебували в офіційних шлюбних відносинах. Однак, позивачка вважає зазначену позицію нотаріуса неправомірною зі слідуючих підстав, в ст. 8 Закону СРСР від 06.03.90 року «Про власність в СРСР», який діяв в момент отримання у власність нами житлового будинку, було зазначено, що у власності членів сім`ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, можуть бути майстерня, інше мале підприємство у сфері побутового обслуговування, торгівлі, громадського харчування та інших галузях господарської діяльності, жилі будинки і господарські будівлі, машини, устаткування, транспортні засоби, сировина, матеріали та інше майно, потрібне для самостійного ведення господарства. Майно трудового господарства, в тому числі вироблена продукція й одержані доходи, є загальною пайовою власністю членів сім`ї та інших осіб, які спільно ведуть господарство, якщо договором між ними не передбачено інше. Також, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був прийнятий в 1991 році, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР, 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку в викладеним позивачка звернулася за захистом свої прав до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві. На запитання суду, повідомила, що на момент придбання будинку [ADDRESS] [PERSON] , перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а також, що окрім позивачки є інші спадкоємці, а саме діти померлого [PERSON] . Представник позивача [PERSON] , в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Представник відповідача Немирівської міської ради, до суду не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника міської ради та про визнання позову. Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 22), відповідно до договору купівлі-продажу від 30 листопада 1990 року посвідченого заступником голови Медвежанської сільської ради народних депутатів Немирівського району Вінницької області, зареєстрованим в реєстрі за № 49 (а.с. 16) та довідки КП «Немирівського РБТІ» [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 18), відповідно до постанови приватного нотаріуса Немирівського районного нотаріального округу Вінницької області Люлюко Л.М. № 525/02-31 від 09.12.2019 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на Ѕ частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , постанова мотивована тим, що право спільної сумісної власності подружжя, які не перебували в офіційному шлюбі, у законодавстві України з`явилось з 01 січня 2004 року із вступом в силу нового Сімейного кодексу України, а житловий будинок нами був придбаний в 1990 році - в час дії старого Кодексу про шлюб та сім`ю, який не передбачав права спільної сумісної власності осіб, які не перебували в офіційних шлюбних відносинах (а.с. 26). Як встановлено в судовому засідання, та підтверджується показами позивачки в судовому засіданні, на момент вчинення правочину, а саме укладення договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 30.11.1990 року, [PERSON] , перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Щодо посилання позивачки на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 22.10.2019 року, яким встановлено факту того, що - [PERSON] , який помер [INFO] в с. Медвежа Немирівського району Вінницької області, проживав однією сім`єю як чоловік і дружина з[PERSON] , в період часу - з початку 1990 року по [INFO] . Суд дійшов наступного, факт спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу набув юридичного значення тільки після прийняття Сімейного Кодексу України, так як законодавець закріпив рівні права чоловіка та жінки, які проживають у незареєстрованому шлюбі, зокрема, на придбане майно в період такого сумісного проживання. Сімейний Кодекс України набув законної сили з 1 січня 2004р. і зворотної сили не має, тому положення ст. 74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили. Оскільки, [PERSON] , набув у власність вказаний житловий будинок, який є предметом даного спору до січня 2004 року, встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу у період з 1990 року по [INFO] , не має юридичних наслідків для вказаного спору. Також суд звертає увагу, що правовідносини щодо власності членів сім`ї регулюються Законом СРСР від 06.03.1990 року «Про власність в СРСР», норми якого не передбачали такого поняття, як спільна сумісна власність. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову про визнання майна спільною сумісною власність та визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку.

Outcome: dismissed