Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Позивач, як правонаступник права вимоги кредитора (Банка) за кредитним договором №1741 від 20.02.2008 року, укладеному між ЗАТ АК "Промінвестбанк" та [PERSON], та за іпотечним договором від 20 лютого 2008 року, укладеному між ЗАТ АК "Промінвестбанк" та [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки (згідно з іпотечним договором від 20 лютого 2008 року, укладеному між ЗАТ АК "Промінвестбанк" та [PERSON]), а саме на [ADDRESS], що належить відповідачу (шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України "Про виконавче провадження" за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб"єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1741 від 20.02.2008 року, укладеному між ЗАТ АК "Промінвестбанк" та [PERSON], яка станом на 31.05.2013 року становить 888036 грн. 62 коп. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву у якій просив суд проводити судовий розгляд справи за його відсутності на весь розгляд справи /у якій заперечення щодо ухвалення заочного рішення відсутні а.с.63/. Відповідач в судове засідання не з'явивився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений, а тому, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. В письмових запереченнях представник відповідача заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. При цьому, судом враховано, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов»язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Вказаний розумний строк для справи даної категорії визначено згідно з національним законодавством, а саме у ч.1 ст.157 ЦПК України, згідно з імперативними вимогами якої - суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (яке було відкрито згідно з ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Парамонова М.Л. ще 04 жовтня 2013 року - а.с.58, при цьому, справу було передано в провадження судді Вовка Є.І. 11.08.2017 року а.с.2 №1272). Дослідивши матеріали справи, враховуючи положення ч.2 ст.64 ЦПК України, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 8 договору іпотеки, у разі порушення основного зобов»язання ат/або умов цього договору, кредитного договору, іпотекодержатель надсилає позичальнику або іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобов»язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги в позасудовому порядку (шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі або прийняття Іпотекодержателем предмету іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобовязання), або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або в судовому порядку на розсуд Іпотекодержателя. Якщо протягом встановленого часу вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку", за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Відповідно до ст.11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до ч.1 ст. 41 Закону України "Про іпотеку", реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 591 ЦК України, початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави. Частиною 2 ст. 43 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. При цьому, згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно зі ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В обгрунтуванні позовних вимог позивач зазначив, що є правонаступником права вимоги кредитора (Банка) за кредитним договором №1741 від 20.02.2008 року, укладеному між ЗАТ АК "Промінвестбанк" та [PERSON], та за іпотечним договором від 20 лютого 2008 року, укладеному між ЗАТ АК "Промінвестбанк" та [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки (згідно з іпотечним договором від 20 лютого 2008 року, укладеному між ЗАТ АК "Промінвестбанк" та [PERSON]), а саме на [ADDRESS], що належить відповідачу (шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України "Про виконавче провадження" за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб"єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1741 від 20.02.2008 року, укладеному між ЗАТ АК "Промінвестбанк" та [PERSON], яка станом на 31.05.2013 року становить 888036 грн. 62 коп., яка складається з заборгованості за: кредитом - 670417,62 грн., відсотками - 210127,06 грн.; пенею - 7491,94 грн., оскільки [PERSON] не виконав свої зобов"язання щодо повернення кредиту та відсотків за вказаним Кредитним договором. При цьому, вказаний іпотечний договір був укладений між ЗАТ АК "Промінвестбанк" та [PERSON] на збезпечення виконання зобов"язань [PERSON] за вказаним Кредитним договором. Проте, суд вважає, що доводи, наведені у позовній заяві щодо правонаступництва позивача не підтверджені належними доказами, в тому числі, оскільки до копій договорів про відступлення прав вимоги та про передачу прав за договорами забезпечення від 17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" (які долучені заявником до вказаної позовної заяви а.с.22-36), всупереч умовам цих договорів та положенням п.1) ч.1 ст.208 ЦК України, відповідно до якого - правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі, не додано навіть копії Ресєтру позичальників, який був би підписаний Банком (ПАТ «Промінвестбанк») в тому числі, щодо зобов"язань [PERSON] та [PERSON], при цьому, наданий витяг щодо такого реєстру Банком (Позичальником) не підписаний (а.с.43, 44). При цьому, відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог належить відмовити, оскільки вказані обставини є недоведеними. Крім того, позивачем не враховано, що 30 вересня 2016 року між ним та [PERSON] був підписаний додатковий договір до Договору про іпотечний кредит №1741 від 20.02.2008 року про припинення зобов"язання переданням відступного, умовами якого зокрема передбачено припинення первісних зобов"язань (та надані його копії та копії квитанцій щодо сплати відступного), який не розірвано в установленому законом порядку, при цьому, даних щодо невиконання умов цього Договору про припинення зобов"язання [PERSON] позивачем не наведені. При цьому, діє принцип презумпції правомірності правочину, що закріплений у ст.204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, згідно з положеннями ч.1 ст.627 ЦК України в Україні презюмується свобода договору - в тому числі, сторони є вільними в укладанні договору та вибору контрагента. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України належить: судові витрати по справі у вигляді судового збору зарахувати в доход держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed