Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 30 листопада 2015 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В позовній заяві посилався на те, що 30 вересня 2011 року відповідач отримав в борг 9000 доларів США, 15 липня 2012 року 12000 доларів США, 05 грудня 2013 року 8000 доларів США, 03 квітня 2014 року 13000 доларів США, а всього 42000 доларів США, які зобовязався повернути на вимогу. Вказував, що 14 листопада 2015 року відповідач отримав вимогу про повернення грошових коштів, але не повернув. В позовній заяві просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 991200 грн., а також понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений судом про час та місце розгляду справи, подав до суду свої письмові заперечення з проханням розглядати справу без його участі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні \~вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 вересня 2011 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошову суму в розмірі 9000 доларів США, які зобовязувався повернути на першу вимогу. Крім того, 15 липня 2012 року відповідачем отримано в борг від позивача грошові кошти в сумі 12000 доларів США, 05 грудня 2013 року 8000 доларів США, 03 квітня 2014 року 9000 доларів США. Отримання грошових коштів підтверджено простими письмовими розписками, складеними відповідачем [PERSON] та не оспорюється останнім в поданих до суду письмових запереченнях. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. За вимогою позивача відповідачем грошові кошти повернути не були. Встановивши дані обставини, оскільки відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] грошові кошти за укладеними договорами позики не повернуто, суд приходить до висновку, що заборгованість за договорами позики підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі. Сторонами по справі як одиницю розрахунків за простими письмовими договорами від 30 вересня 2011 року, 15 липня 2012 року, 05 грудня 2013 року, 03 квітня 2014 року визначено долар США, тому суд відповідно до вимог ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України вважає за необхідне обраховувати суму боргу відповідно до офіційного курсу Національного Банку України української гривні до долару США станом на день ухвалення судового рішення та приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача за договорами підлягає до стягнення сума 1\~024 084,36 грн. виходячи з наступних розрахунків: -219446,65 грн. (9000 доларів США боргу х 24,382961 (офіційний курс)); -292595,53 грн. (12000 доларів США боргу х 24,382961 (офіційний курс)); -195063,69 грн. (8000 доларів США боргу х 24,382961 (офіційний курс)); -316978,49 грн. (13000 доларів США боргу х 24,382961 (офіційний курс)), всього 1024084,36 грн. Посилання відповідача з поданих до суду запереченнях на застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг» не заслуговує на увагу з наступних підстав. Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг, він належить до нормативного акту спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам. Визначення фінансових установ дано у п. 1 ст. 1 Закону. У п. 7 ст. 1 Закону наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це - учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому [PERSON] розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг. В ч. 4 ст. 5 Закону вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Визначення фінансової послуги наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Позивач [PERSON] за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб'єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а відтак відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин. У свою чергу, поняття "фінансова послуга" не пов'язане лише із фінансовими установами. Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. п. 6, 7 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст. ст.\~553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. [PERSON] України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то регулювання відносин між фізичними особами, зокрема щодо договорів позики, поруки регулюються нормами ЦК України (ст. ст. 553 - 559, 1046 - 1053). Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Таким чином, [PERSON] України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 5 листопада 2014 року в справі № 6-132цс14. Також з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в сумі 6333,60 грн. по сплаті судового збору.

Outcome: approved