Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

\~ 03 листопада 2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до територіальної громади в особі: Розквітівської сільської ради Березівського району Одеської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання заповіту дійсним. Позивач посилається на те, що 25 листопада 2008 року після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме: земельна ділянка №25 площею 4.20 га, яка розташована на масиві №74 на території Розквітівської сільської ради Березівського району Одеської області, яка була передана їй у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 06.11.2015 року ухвалою Березівського районного суду Одеської області вищевказану позовну заяву залишено без руху, надавши пятиденний строк для усунення недоліків. 19.11.2015 року недоліки було усунено, та ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 20.11.2015 року було відкрито провадження по справі. Позивач в уточненні позовній заяві зазначила, що з померлою [PERSON] були сусідами та підтримували дружні стосунки, так як у [PERSON] рідних не було, то [PERSON] допомагала їй по господарству, доглядала та лікувала її. За життя [PERSON] склала заповіт (посвідчений 16.10.2008 року секретарем Розквітівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за №195), яким заповідала [PERSON] усе належне їй спадкове майно. Таким чином позивач наголошує на тому, що являється спадкоємцем за заповітом. У встановлений законом строк позивач звернулась з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, так як заповіт був посвідчений з порушенням вимог чинного законодавства. У звязку з тим, що на той час позивач доглядала за хворим чоловіком, який потребував стороннього догляду, не мала можливості вирішувати дане питання. [PERSON] вказала, що 05.10.2015 року вдруге звернулася до нотаріуса з питання видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але у видачі свідоцтва про право на спадщину знову було відмовлено, оскільки пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини. Крім того, вищевказаний заповіт не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: в заповіті не зазначено, що заповіт був прочитаний заповідачем уголос та підписаний ним власноруч та заповіт посвідчено від імені [PERSON], тоді як свідоцтво про смерть видане на імя [PERSON]. Позивач вважає, що при складенні заповіту була допущена описка, про також свідчить те, що на зворотньому аркуші заповіту прізвище спадкодавця вказано вірно [PERSON] Крім того вказала, що не подала письмову заяву про прийняття спадщини у встановлений строк, тому, що її співмешканець важко захворів, не міг пересуватись та потребував постійної сторонньої допомоги. [PERSON] зазначила, що доглядала чоловіка до його смерті., також позивач вважає, що наведені причини пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини є поважними. У судовому засіданні 24.12.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обґрунтування зазначені у позовній заяві. Голова Розквітівської сільської ради Березівського району Одеської області у судовому засіданні 24.12.2015 року визнав позовну заяву та зазначив, що у сільській раді вказаний заповіт був зареєстрований та посвідчений саме на позивача. \~\~ Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача голову Розквітської сільської ради Березівського району Одеської області, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зі змінами та доповненнями (далі ЦК України): «Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)». Судом встановлено: 25.11.2008 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане виконавчим комітетом Розквітівської сільської ради Березівського району Одеської області, актовий запис №28 (а.с.5). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме: земельна ділянка №25 площею 4.20 га., яка розташована на масиві №74 на території Розквітівської сільської ради Березівського району Одеської області, про що свідчить державний акт на право власності серії ІІ-ОД №043179 (а.с.8) та акт про передачу та прийом земельної частки (паю) в натурі (а.с.9), договір оренди земельної ділянки серія (а.с.11-12) та акт прийому передачі земельної ділянки від 29.04.2005 року (а.с.13). Відповідно до довідки Розквітівської сільської ради Березівського району Одеської області №983 від 06.10.2015 року (а.с.14) [PERSON] до дня смерті 25.11.2008 року була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. Згідно зі статті 1217 ЦК України: «Спадкування здійснюється за заповітом та за законом». Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], що підтверджується копією заповіту посвідченим секретарем Розквітівської сільської ради Березівського району Одеської області (а.с.7). Докази щодо інших спадкоємців, які здійснили дії по прийняттю спадщини спадкодавця -відсутні. Відповідно до статті 1218 ЦК України: «До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті». Згідно з частини першої статті 1270 ЦК України: «Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини». Як встановлено судом, позивач звернувся до державного нотаріуса Березівського районного нотаріального округу Одеської області про прийняття спадщини, однак 05.05.2009 року отримала відповідь про відмову, у звязку з тим, що заповіт було посвідчено з порушенням вимог чинного законодавства (а.с.21). У 2015 році [PERSON] повторно звернулась до приватного нотаріуса про прийняття спадщини, 05.10.2015 року знову отримала відповідь про відмову, у звязку з пропуском строку для прийняття спадщини, а також у звязку з тим, що заповіт було посвідчено з порушенням вимог чинного законодавства (а.с.22). Частиною третьою \~статті 1272 ЦК України\~передбачено: «За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини». \~\~\~\~ Згідно п.24\~Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними,\~\~непереборними,\~\~істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. \~\~\~\~ Положеннями\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено: «Суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~ та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права». \~\~\~\~ Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач пропустив строк прийняття спадщини, оскільки тривалий час доглядала за своїм співмешканцем [PERSON], який тяжко хворів, та який був зареєстрований та проживав за адресою: вул.., Виноградна, 29, с. Онорівка, Березівський р-н, Одеська область (а.с.15). Також про хворобу [PERSON] свідчить виписка із медичної карти амбулаторного хворого (а.с.18). Більш того, як встановлено вище, позивач звернулась до державного нотаріуса Березівського районного нотаріального округу Одеської області про прийняття спадщини ще у 2009 році, однак отримала відповідь про відмову. \~\~\~\~\~\~\~ За\~ст.6 Європейської конвенції з прав людини\~визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. \~\~\~\~\~ У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пропуск строку на прийняття спадщини є значним, однак позивач пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, оскільки на час відкриття спадщини доглядала за тяжко хворим чоловіком та звернулась до державного нотаріуса вперше ще у 2009 році, інші спадкоємці, які здійснили дії по прийняттю спадщини [PERSON] відсутні, що, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини є підставою для задоволення вимоги шляхом визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Водночас, суд вважає за необхідне також задовольнити вимогу про визнання дійсним заповіту, виходячи з наступного. В контексті положень\~ст. 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України, а тому будь-яка особа, звертаючись до компетентного органу держави чи посадової особи про вчинення певних дій, виправдано сподівається на дотримання останніми при вчиненні таких дій вимог закону. З огляду на вказане, [PERSON] та [PERSON] подаючи заповіт для реєстрації до сільської ради, не мали і не повині були мати жодних розумних сумнівів щодо повноти вчинення секретарем сільської ради таких дій у межах наданих йому повноважень та у спосіб, встановлений законом, у зв'язку з чим на вказаних осіб не може покладатися відповідальність за помилку чи неправильність вчинення дій щодо реєстрації договору і, тим більше, це не може породжувати певні правові наслідки для договірних зобов'язань, що виникли між сторонами договору відповідно до їхнього вільного волевиявлення, оскільки це буде створювати непропорційне й невиправдане втручання у реалізацію учасниками правочину своїх прав. Наведене цілком узгоджується із правовим принципом «належного урядування». Так, у своїх рішеннях у справах «Рисовський проти України», «Беєлер проти Італії», «Онер'їлдіз проти Туреччини», «Лелас проти Хорватії» Суд зазначав, що коли йдеться про питання щодо таких основоположних прав людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, оскільки на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик їхніх помилок і сприятимуть визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. У рішенні в справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» Суд вказав, що потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу, а ризик будь-якої помилки державного органу чи посадової особи повинен покладатися на саму державу і самі помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Разом з цим, довідкою Розквітівської сільської ради Березівського району Одеської області №1115 від 26.10.2015 року підтверджується, що дійсно [PERSON] здійснювала догляд та понесла розтрати на поховання [PERSON] (а.с.16). Довідкою Розквітівської сільської ради підтверджено, що при складенні заповіту була допущена технічна помилка в написанні прізвища, замість [PERSON] записано [PERSON], також зазначено, що в заповіті помилково не записано, що заповіт був прочитаний заповідачем уголос та підписаний власноручно (а.с.17). \~\~\~\~\~\~ Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України\~передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним». Визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. \~\~\~\~ У відповідності до частини четвертої\~статті 174 ЦПК України передбачено: «У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову…». Рішення повинно відповідати вимогам статтей 213, 215 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved