Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія» АХА Страхування» (після реорганізації - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС») про захист прав споживача, повернення коштів, виплачених за договором страхування, стягнення трьох процентів річних. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.07.2015 року о 13.30 год. на дорозі сполученням с. Малинці - с. Перебиківці Хотинського району Чернівецької області відбулася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля М-412, номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля Мерседес Бенц Спрінтер 311, номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] , дане встановлено постановою Хотинського районного суду Чернівецької області від 06.08.2015 року. Мотивує вимоги і тим, що його цивільно-правова відповідальність, як володільця транспортного засобу на час настання ДТП була застрахована відповідно до Поліса за №АІ/7905784 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.03.2015 року, на суму 50000,00 грн. Вказує, що у відповідності до ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ним, 03.07.2015 року було належним чином повідомлено АТ «Страхова компанія» АХА Страхування» про дорожню - транспортну пригоду та у подальшому потерпілий [PERSON] скористався своїм правом на відшкодування в судовому порядку за його рахунок завданої йому матеріальної шкоди. Зазначає, що рішенням, ухваленим в заочному порядку Хотинського районного суду від 23.08.2016 року, в справі за позовом [PERSON] до нього про відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, позовні вимоги було задоволено та стягнуто, з нього, на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки - 171.052,83 грн., 1710,52 грн. - витрат з сплати судового збору. На підставі, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.05.2017 року, рішення суду першої інстанції було змінено і зменшено розмір відшкодування заподіяної [PERSON] матеріальної шкоди з суми - 171.052,83 грн. до 83.396,00 грн.; розмір судового збору зменшено з 1710,52 грн. до 833,96 грн. та на виконання вказаних судових рішень, Хотинським районним судом Чернівецької області було видано виконавчий лист №724/620/16-ц; стягувачем [PERSON] пред`явлено заяву до Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області для примусового виконання рішення суду, за наслідками якого було відкрито виконавче провадження ВП №55876572. Посилається на те, що 31.10.2018 року, ним було внесено, на розрахунковий рахунок Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області 37313001001025 в ДКСУ м. Київ МФО 820172 код 41659926, відповідним призначенням платежу), суму коштів у розмірі 92 816,25 грн., з яких 83396,00грн - розмір шкоди, заподіяної майну [PERSON] , що підтверджується копією квитанції №60 від 31.10.2018 року. Зазначає, що у зв`язку із повним, фактичним виконанням ним зобов`язання, 05.11.2018 року старшим державним виконавцем Першого ВДВС міста Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП№55876572. Вважає, що оскільки його відповідальність на час скоєння ДТП була застрахована, то після сплати ним відшкодування потерпілому за змістом норми ст.1194 ЦК України та норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», він звернувся до свого страховика за договором із вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірі та обсязі, згідно з обов`язками страховика, як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на суму - 50000,00 грн., - частину коштів, які він виплатив [PERSON] ; проте листом позивача від 22.12.2018 року, йому було відмовлено у поверненні коштів у зв`язку із тим, що потерпілий своєчасно не звернувся за отриманням страхового відшкодування, вказані витрати були здійснені без попереднього погодження з страховиком, а його відповідальність у повному обсязі передбачена ст. 1166 ч.1 ЦК України. Вважає таку відмову безпідставною, що суперечить чинному законодавству, так як після сплати ним [PERSON] вищеозначених коштів, звернення до відповідача про відшкодуванням йому цих витрат та відмови у такому відшкодуванні, яке відповідачем датовано 22.12.2018 року, відповідачем є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання. Просить, стягнути з відповідача на його користь три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, за період з 23.12.2018 року по 01.04.2019 року (за три повних місяці) в сумі 375,00 грн., з розрахунку: 50000,00 грн.*3%/100%/12міс.*3 міс.) та стягнути витрати за надання правничої допомоги. Рух справи та позиція сторін Від відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» (до реорганізації - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія» АХА Страхування») до суду поступив відзив на позовну заяву, відповідно до якого, позовні вимоги не визнано. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав право представляти його інтереси в суді представнику, адвокату Король С.В., яка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх в повному обсязі задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в позові, в подальшому в судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву з клопотанням слухати справу у відсутність позивача та представника позивача, позовну заяву підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача, ПАТ «Страхова компанія «АРКС» (назва до реорганізації - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія» АХА Страхування»), адвокат Шишлова О.Є. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, в наданих суду поясненнях посилалася на обставини зазначені у відзиві та просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , на підставі ст.ст.256, 257 ЦК України, зазначаючи що позивач звернувся до суду в порушення строків позовної давності. Перебіг позовної давності розпочався з дати ДТП - 01.07.2015 року та сплинув 01.07.2018 року, проте позивач звернувся до суду із позовною заявою тільки 03.04.2019 року, тобто після спливу трьох років з моменту ДТП, просили застосувати позовну давність по справі на підставі чого відмовити в задоволенні позовних вимог. Фактичні обставини справи, встановлені судом, перевірені доказами і застосування норм права. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зважає на наступне. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права… Договірних держав. У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Судом, належними доказами по справі встановлено, що 01.07.2015 року о 13.30 год. на дорозі сполученням с. Малинці - с. Перебиківці Хотинського району Чернівецької області трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля М-412 номерний знак [NUMBER] під керуванням позивача [PERSON] та автомобіля Мерседес Бенц Спрінтер 311, номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] , що підтверджується постановою Хотинського районного суду Чернівецької області від 06.08.2015 року та копією постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 01.10.2015 року, за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП (а.с.9-11). Цивільно-правова відповідальність позивача [PERSON] як володільця транспортного засобу на час настання ДТП була застрахована відповідно до поліса №АІ/7905784 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.03.2015 року на суму 50000,00 грн. (а.с.7). Згідно ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачем [PERSON] 03.07.2015 року було належним чином повідомлено АТ «Страхова компанія» АХА Страхування» про ДТП (а.с.8). Громадянин [PERSON] скористався своїм правом на відшкодування в судовому порядку за рахунок позивача завданої йому матеріальної шкоди, у зв`язку заочним рішенням Хотинського районного суду від 23.08.2016 року в справі за позовом [PERSON] до позивача [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, позов задоволено, стягнуто з нього на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, 171052,83 грн., 1710,52 грн. - витрат зі сплати судового збору (а.с.12-13). У відповідності до рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.05.2017 року рішення суду першої інстанції змінено, зменшено розмір відшкодування заподіяної [PERSON] матеріальної шкоди з 171052,83 грн. до 83396,00 грн.; розмір судового збору зменшено з 1710,52 грн. до 833,96 грн. На виконання судових рішень Хотинським районним судом Чернівецької області було видано виконавчий лист №724/620/16-ц, який стягувачем [PERSON] пред`явлено до Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області для примусового виконання (виконавче провадження ВП №55876572) (а.с.14-18). Позивачем [PERSON] 31.10.2018 року було внесено на розрахунковий рахунок Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області 37313001001025 в ДКСУ м. Київ МФО 820172 код 41659926, призначення платежу - 55876572 суму коштів в розмірі 92 816,25 грн., з яких 83396,00 грн. - розмір шкоди, заподіяної майну [PERSON] , що підтверджується копією квитанції №60 від 31.10.2018 року (а.с.19). 05.11.2018 року старшим державним виконавцем Першого ВДВС міста Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП№55876572 У зв`язку із повним фактичним виконанням ним зобов`язання (а.с.20). Відповідальність позивача [PERSON] на час скоєння ДТП була застрахована, тому після сплати останнім відшкодування потерпілому за змістом норми ст.1194 ЦК України та норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» він звернувся до свого страховика за договором з вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика, як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності в розмірі 50000,00 грн., - частину коштів, які він виплатив [PERSON] (а.с.21-22). Листом від 22.12.2018 року позивачу було відмовлено у поверненні коштів, як безпідставно виплачене страхове відшкодування в розумінні ст. 1212 ЦК України, у місячний строк з моменту отримання даного листа (а.с. 23) Проте, відповідачем не здійснено жодних заходів для повернення зазначених коштів, у зв`язку із чим, позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Статтею 4 Закону України "Про страхування" визначено, що майнові інтереси, які пов`язані із володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також інтереси, пов`язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності) віднесені до об`єктів страхування. Статтею 9 Закону України „Про страхування" визначено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку, також визначено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Частиною 36.4 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Стаття 22 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно із п. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно частин 1-2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зі змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Слід також звернути увагу на вимоги пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України, відповідно до яких положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Отже, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації. Такий правовий висновок висловлений Верховним судом України у постанові від 04.10.2017 року у справі № 6-1216цс17. У відповідності до ст.ст. 1187, 1188 ч.1 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ст.988 ЦК України страховик зобов`язаний, у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Передбачено ст.22 п.22.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного суду № 755/18006/18 від 04.07.2018 року, Велика Палата Верховного суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-з впровадження № 14-176цс18), покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), тобто обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика. Відповідач, відмовивши позивачу [PERSON] у поверненні сплачених останнім за рішенням суду коштів в сумі 50000,00 грн. порушив умови договору страхування, права останнього, як споживача послуг зі страхування. На час розгляду, пред`явленого позивачем [PERSON] до [PERSON] позову про відшкодування шкоди існувала правова позиція Верховного Суду України (справа № 6- 954цс16), згідно з якою потерпілий мав право вибору звернення за відшкодування шкоди до страховика або до особи, винуватої у скоєнні ДТП, у зв`язку з чим позивач [PERSON] скористався таким правом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 26.10.2016 року у справі № 6- 954цс16 у випадку, якщо потерпілий скористався таким правом, особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Позивач [PERSON] , укладаючи з відповідачем договір обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.03.2015 року мав законні сподівання, що у випадку настання ДТП страхова компанія виплатить відшкодування у межах ліміту відповідальності. Крім того, право позивача [PERSON] на те, що страхова компанія має сплатити за позивача кошти у межах страхового відшкодування не може залежати від поведінки потерпілої особи, яка не перебуває у договірних відносинах зі страховиком, оскільки обсяг відповідальності позивача перед потерпілим визначений спеціальною нормою - ст.1194 ЦК України. Відповідно до положення статті 5 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Згідно роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 року № 5 (із змінами), вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов`язання продавців, виготівників, виконавців. Відповідно до ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки після сплати позивачем [PERSON] 50000,00 грн, звернення до відповідача про відшкодуванням йому цих витрат та відмови у такому відшкодуванні, яке відповідачем датовано 22.12.2018 року, відповідачем є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому у відповідності до ст.625 ЦК України, підлягає стягненню з відповідача на його користь 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 23.12.2018 року по 01.04.2019 року (за три повних місяці) в сумі 375,00 грн, з розрахунку: 50000,00 грн.*3%/100%/12 міс.*3 міс.). Що стосується заявленого клопотання відповідачем щодо застосування строків позовної давності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. 01.07.2015 року о 13.30 год. на дорозі сполученням с.Малинці - с.Перебиківці Хотинського району Чернівецької області трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля М-412 номерний знак [NUMBER] під керуванням позивача [PERSON] та автомобіля Мерседес Бенц Спрінтер 311, номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] (а.с.9-11). На виконання рішення суду позивачем [PERSON] 31.10.2018 року було внесено на розрахунковий рахунок Першого ВДВС м.Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області 37313001001025 в ДКСУ м. Київ МФО 820172 код 41659926, призначення платежу - 55876572 суму коштів в розмірі 92 816,25 грн., з яких 83396,00 грн. - розмір шкоди, заподіяної майну [PERSON] , що підтверджується копією квитанції №60 від 31.10.2018 року (а.с.19). Оскільки відповідальність позивача [PERSON] на час скоєння ДТП була застрахована, тому після сплати останнім відшкодування потерпілому останній звернувся до свого страховика за договором з вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика, як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності в розмірі 50000,00 грн., (а.с.21-22), проте листом від 22.12.2018 року позивачу було відмовлено у поверненні коштів (а.с.19). Таким чином, про порушення своїх прав позивач [PERSON] дізнався отримавши лист від 22.12.2018 року відповідача, яким позивачу було відмовлено у поверненні коштів, відтак початком строків позовної давності слід вважати не дату вчинення ДТП - 01.07.2015 року, а дату отримання листа відповідача від 22.12.2018 року, відтак строки звернення до суду позивачем не пропущено. Підпункт 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає право МТСБУ після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до особи винної у ДТП та не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність. Порядок такого відшкодування врегульований спеціальним Законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з аналізу норм якого вбачається, що за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховик виплатив третій особі, а не своєму страхувальнику, є одночасно й відшкодуванням шкоди третій особі (потерпілому) в деліктному зобов`язанні, оскільки страховик у договірних правовідносинах обов`язкового страхування відповідальності є одночасно боржником у цьому деліктному зобов`язанні. А тому відповідно до ч. 6 ст. 261 ЦК України моментом початку позовної давності для регресної вимоги страховика в правовідносинах буде день виконання основного зобов`язання і фактично день припинення цього зобов`язання належним виконанням - день проведення страховиком виплати страхового відшкодування третій особі (потерпілому в деліктному зобов`язанні). Аналогічною є правова позиція Верховного Суду (постанова від 05.04. 2017 року), в якій суд визначив, що наведені правовідносини регулюється спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. За змістом цього Закону страхове відшкодування, яке за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховик виплатив третій особі, а не своєму страхувальнику, є одночасно й від\-шкодуванням шкоди третій особі (потерпілому) в деліктному зобов`язанні, оскільки страховик у договірних правовідносинах обов`язкового страхування відповідальності є одночасно боржником у цьому деліктному зобов`язанні. Отже, з урахуванням зазначеного та з огляду на положення частини шостої статті 261 ЦК України моментом початку позовної давності для регресної вимоги страховика в правовідносинах буде день виконання основного зобов`язання і фактично день припинення цього зобов`язання належним виконанням - день проведення страховиком виплати страхового відшкодування третій особі (потерпілому в деліктному зобов`язанні). Згідно із частиною шостою статті 261 ЦК України за регресним зобов`язанням перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. Позивач [PERSON] надав адвокату Король С.В. довіреність представляти його інтереси 25.03.2019 року, що підтверджується ордером (а.с.25). Згідно попереднього орієнтовного розрахунку суми гонорару витрат на правову допомогу (а.с.24), судові витрати на правову допомогу складуть 8800,00 грн., проте відсутні посилання на докази стосовно того, що позивачем [PERSON] було сплачено представнику, адвокату Король С.В. кошти в розмірі 4800,00 грн., а тому в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, зокрема: витрат на правову допомогу в розмірі 4800,00 грн. слід відмовити. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедлививий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ.Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення частково. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» (колишня назва Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія» АХА Страхування» підлягають стягненню судові витрати по справі, в повернення оплаченого позивачем судового збору, належним чином підтвердженого платіжним дорученням від 09.08.2019 року, в розмірі 1921,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial