Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила зобов'язати ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" зарахувати на рахунок № [NUMBER] кошти в розмірі 2 220 грн. 00 коп. В своїх вимогах [PERSON] зазначила, що 15.07.2014 року під час зняття коштів з банкомату вона дізналася, що з її карткового рахунку було знято кошти в розмірі 2 220 гривень. За результатами звернень до ПАТ РБ «Аваль» та Чернігівського відділу МВ УМВС України, слідчим відділом проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12014270010003429, а з відповіді банку вбачається, що відповідач вважає неможливим повернення списаних коштів, через недотримання позивачем Договору щодо неналежного зберігання даних ПК. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду [PERSON] звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким зобов'язати ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" переказати на рахунок № [NUMBER] кошти в розмірі 2 220 грн. 00 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] зазначає, що висновок суду є необґрунтованим про те, що банк не має нести відповідальність через здійснення спірних транзакцій по картці в мережі Інтернет з вірним введенням реквізитів ПК з посиланням на Правила ведення поточних рахунків фізичних осіб та користування платіжними картками банку, згідно яких обов'язком Держателя є нерозголошення даних ПК та умови здійснення розрахунків в мережі Інтернет. Апелянт зазначає, що з виписки по рахунку, листа Українського процесінгового центру від 30.09.2015 р. № 374/2-04-010 та відповіді начальника відділу боротьби з кіберзлочинністю вбачається, що спірні операції по рахунку проводилися через сайти торгівельних мереж ТОВ «ІЗІ СОФ'Г», «W1» з використанням ІР-адресів та мобільних телефонів, які позивачем не використовувались. Про факт крадіжки коштів свідчать матеріали кримінального провадження, інформація з якого наявна в матеріалах цивільної справи, тоді як будь-яка інформація про факт можливої ідентифікації використаних ІР-адресів та мобільних телефонів - з даними, що належать позивачу як користувачу - в матеріалах справи відсутні. Апелянт зазначає, що стосовно відповідальності клієнта за операції здійснені з використанням кредитної карти передбаченої розділом 8 Договору, апелянт посилається на те, що відповідно до умов договору ПІН-код або реквізити ПК нікому не розголошувала та не надавала згоду на здійснення операцій будь-яким особам. Вислухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення виходячи з наступних підстав. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам не відповідає рішення суду першої інстанції. Відповідно до положень ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: порушення або неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що у разі здійснення платіжних операцій з електронною ідентифікацією самого спеціального платіжного засобу (номеру ПК, CVC2, терміну дії картки) та його держателя банк не несе відповідальності і доведення ним факту сприяння користувача втраті, незаконному використанню ПІН або іншої інформації законом не вимагається. Спірні транзакції, які були здійснені по картці позивача були проведені в мережі Інтернет через сайти торгівельних підприємств та здійснені з вірним введенням реквізитів ПК (номеру ПК, CVC2, терміну дії картки), та підтверджується листом Українського процесінгового центру від 30.09.2015 р. № 374/2-04-010. Проте до такого висновку суд дійшов в порушення норм процесуального права та без достатнього врахування обставин справи. Судом по справі встановлено, що 10 травня 2012 року між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] було укладено договір про відкриття та ведення поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжної картки. Відповідно до умов даного договору банк на підставі заяви на відкриття рахунку відкрив на ім'я клієнта поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціального платіжного засобу (платіжної картки), призначений для зарахування, а також виплати пенсії та грошової допомоги у гривні, випустив та надав клієнту платіжну картку, тип яких визначається заявою, а також банк зобов"язався забезпечити проведення розрахунків за операціями, здійсненними з використанням платіжної картки або її реквізитів відповідно до вимог чинного законодавства України, правил платіжних систем, Правил ведення поточних рахунків фізичних осіб та користування платіжними картками тарифів банку. 16 липня 2014 року [PERSON] звернулася до Чернігівського МВ МВС України в Чернігівській області із заявою про те, що 11.07.2014 невстановлена особа здійснила крадіжку грошових коштів з банківської карти «Аваль» у сумі 2220 грн., що належать [PERSON], чим завдала їй матеріальну шкоду. Відповідно до даної заяви було заведено кримінальне провадження № 120142700110003429 за ч. 1 ст. 185 КК. З виписки по рахунку № [NUMBER] за період з 01.07.2014 по 20.07.2014 вбачається, що 11.07.2014 по рахунку було проведено дві транзакції по 100 грн., а 13.07.2014 також дві транзакції на суму 505 грн. та 1515 грн. Відповідно до ЦК України та ст. 55 Закону України „Про банки і банківську діяльність" відносини банку і з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку та угодами(договорами ) між клієнтом і банком. Спірні питання між банком та клієнтом вирішуються у договірному порядку, а в разі незгоди, шляхом звернення до суду. За змістом ст. 1 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Неналежним переказом є рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Відповідно до ст. 37 зазначеного закону, у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням (затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 р. № 223; зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 6 липня 2010 р. за № 474/17769) банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до Положення про організацію операційної діяльності у банках України, затвердженого Постановою Національного Банку України від 18.06.2003 року за № 254, з наступними змінами, керівник банку має забезпечити контроль за надійним та безперервним функціонуванням інформаційного забезпечення та виконанням вимог інформаційної безпеки. Заходи контролю за інформаційним забезпеченням операційної діяльності банків мають зокрема передбачати перевіряння відповідності інформаційного забезпечення операційної діяльності банків вимогам нормативно правових актів Національного банку. Банк для забезпечення надійності та безперервного захисту на всіх етапах формування, оброблення, передавання та зберігання електронних банківських документів має створити систему управління інформаційною безпекою відповідно до нормативних документів Національного банку. Такий перелік інформаційного забезпечення зазначений у п. 9.8 вказаного положення. Банківська безпека це стан стійкої життєдіяльності при якому забезпечується реалізація основних інтересів і пріоритетних цілей банку, захист його від внутрішніх і зовнішніх дестабілізуючих факторів незалежно від умов функціонування. У Концепції безпеки комерційного банку, схваленій АРБ, під безпекою комерційного банку розуміється стан захищеності інтересів власників, керівництва і клієнтів банку, матеріальних цінностей та інформаційних ресурсів від внутрішніх і зовнішніх загроз. У червні 1996 року Національний банк України став членом Групи банківського нагляду країн Центральної та Східної Європи, а у квітні 1997 року Базельський комітет оприлюднив Основні принципи базельського нагляду, далі - Принципи, які розкривають такі складові: Органи банківського нагляду повинні пересвідчитися в тому, що банки мають у своєму розпорядженні адекватну політику, практику і процедури, включаючи чіткі правила „знай свого клієнта", які забезпечують дотримання фінансовим сектором високих етичних і професійних стандартів, перешкоджають навмисному або випадковому використанню банку злочинними елементами. У жовтні 1998 року органам банківського нагляду у всіх країнах запропоновано приєднатися до сформульованих базових принципів і одночасно проаналізувати свою чинну систему з тим, щоб скласти програму усунення можливих недоліків. Дотримання цих основних принципів, на думку Базельського комітету, може стати важливим кроком у справі зміцнення стабільності як національних, так і міжнародних фінансових систем. Проте банк - відповідач по справі, не вжив всіх передбачених законами заходів безпеки, не зарахував на рахунок користувача списані з його картки зарплатні кошти, а запропонована позивачу при укладенні договору платіжна картка має найнижчий захист, крім того, відповідно до підписаної позивачкою заяви передбачає послуги на отримання готівки в будь-якому банкоматі та розрахунки в торгівельній мережі, тобто не передбачає її використання в мережі Інтернет. Відповідно до Закону України „Про захист прав споживачів", який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, споживач це фізична особа і вона є „слабкою стороною" в цивільних правовідносинах, а тому не підключення платіжної картки [PERSON] до системи забезпечення безпеки оплати товарів та послуг „3 D Secure", при недоведеності банком допущених користувачем порушень п. 37.2. ст. 37 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та п. 6.7, 6.8 Положення № 223 не звільняє відповідача від відповідальності за неналежний переказ коштів з персональної картки споживача. Таким чином, підсумовуючи викладене та враховуючи, що зазначеними вище нормативними актами передбачений обов'язок банку щодо повернення користувачу незаконно списаних коштів, а також фінансові санкції за їх неповернення, а вина користувача платіжної картки передбачена лише в тому разі, коли користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, яка в даному випадку не встановлена жодним чином, а навпаки спростовується матеріалами справи, тому апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] про зарахування коштів в розмірі 2200 грн. на картковий рахунок, відкритий на її ім"я, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду від 13 травня 2015 р. у справі № 6-71цс15, від якої безпідставно відступив суд першої інстанції. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення відшкодовуються понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволених вимог. Позивач відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України „Про захист прав споживачів" звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню на користь державного бюджету м. Чернігова судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 511грн. 56 коп.

Outcome: approved