Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просить визнати недостовірною інформацію, що була поширена останнім, а також зобовязати його спростувати інформацію наступного змісту: «[PERSON] не дивитись на те беззаконня яке розвела рибінспекція на водоймах області, а прийти на мітинг, щоб відправити керівника рибінспекції на смітник історії. Прийди подякуй чиновнику за знищенні тонни риби: [PERSON] спирт заводові, що в річці [PERSON] на протязі неділі плило тонни риби і ніхто не покарани. [PERSON] Ахметову за зварені тонни риби на технічному каналі Добротворської станції і ніхто не покараний. [PERSON] цукровому заводу, що тонни відходів від виробництва скидають в річку Західний Буг і ніхто не покараний. Г. За співпрацю рибінспекції з браконьєрами, за повну безконтрольність водоймі області. Прийди скажи нелюдам, що так працювати вони не будуть». Вважає, що поширена відповідачем 17.02.2015 р. у м. Львові на вул. Винниченка, 18, у листівках інформація формує, думку, що Львіврибохорона тісно повязана із корупційною діяльністю, та ганьбить честь, гідність і ділову репутацію такої, тому просить позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, в обґрунтування послався до доводи, що викладені у позовній заяві. Відповідачу у судовому засіданні позов не визнав, вважає, що у його діях відсутнє порушення прав позивача. Також вказав, що у його листівках піддавалася критиці діяльність осіб, котрі завдають шкоди водоймам області. Вислухавши пояснення сторін, оцінивши наявні докази у справі, суд прийшов на наступного висновку. Частиною 1\~ст. 3 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів У відповідності до вимог\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 ЦПК України. Встановлено, що позов подано Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів у Львівській області як юридичною особою публічного права. Дане особа перебуває на стадії припинення (ліквідації). Згідно ст. 80 ЦК України, юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ст. 201 цього Кодексу). В силу приписів ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Оскільки право на повагу до гідності та честі властиве лише фізичній особі, суд вважає необґрунтованою позовну заяву в частині захисту гідності та честі позивача. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, є частиною законодавства України. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Із змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб. Суд вважає, що орган державної влади має право на захист своєї ділової репутації, але межа захисту останньої повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення соціально-політичних питань. Органи державної влади, їх посадові особи неминуче стають відкритими для прискіпливого висвітлення своїх слів та вчинків і мають усвідомлювати це. Крім цього, згідно практики Європейського суду з прав людини, преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Лінгенс проти [PERSON]" та "Українська Прес-Група проти України"). Крім того, у ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади в цілому є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Адже перші неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до положення абз. 6 п.3 рішення Конституційного суду України у справах про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. З матеріалів справи вбачається, що відповідач 17.02.2015 р. у м. Львові на вул. Винниченка, 18, у своїх листівках вказував наступну інформацію: «[PERSON] не дивитись на те беззаконня яке розвела рибінспекція на водоймах області, а прийти на мітинг, щоб відправити керівника рибінспекції на смітник історії. Прийди подякуй чиновнику за знищенні тонни риби: [PERSON] спирт заводові, що в річці [PERSON] на протязі неділі плило тонни риби і ніхто не покарани. [PERSON] Ахметову за зварені тонни риби на технічному каналі Добротворської станції і ніхто не покараний. [PERSON] цукровому заводу, що тонни відходів від виробництва скидають в річку Західний Буг і ніхто не покараний. Г. За співпрацю рибінспекції з браконьєрами, за повну безконтрольність водоймі області. Прийди скажи нелюдам, що так працювати вони не будуть». В даній листівці вказані наступні субєкти: рибінспекція, керівник рибінспекції, [PERSON] спирт завод, [PERSON], [PERSON] цукровий завод. В листівці не конкретизовано яка саме рибінспекція, який саме керівник рибінспекції. Позов поданий Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області. Як вказав сам відповідач у судовому засіданні, речення: «прийди скажи нелюдам, що так працювати вони не будуть» не стосувалось саме позивача, а відносилось до підприємств вказаних у листівці, які забруднюють водойму. Відповідач також вказав, що він як регіональний представник «Громади рибалок України» не вдоволений роботою позивача. На думку суду, відомості, що стосуються критики дій позивача, не можна розцінювати як недостовірною, наклепницькою інформацію, що принижує його ділову репутації, бо це є не що інше, як реалізація права на свободу слова та є лише оціночними судженнями. Вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Згідно п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», розглядаючи справи за позовами органів державної влади та місцевого самоврядування, суди мають враховувати положення частини другої статті 49 Закону України "Про інформацію", згідно з якою органи державної влади, органи місцевого самоврядування як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати по суду лише спростування недостовірної інформації та не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. На сьогодні дана норма закріплена у ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію» та відповідно до останньої суб'єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed