Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON], де третя особа [PERSON], про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовна заява мотивована тим, що 24.02.2017 о 08 годині 45 хвилин, [PERSON], працюючи водієм фізичної особи-підприємця [PERSON], керував автомобілем марки ПАЗ, модель 32054, реєстраційний номер [NUMBER], по пр. Олександра Поля, 103 у м. Дніпро, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості та безпечної дистанції, внаслідок чого скоїв наїзд на автомобіль, модель Elantra, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], котра зупинилась попереду. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки Hyundai Elantra отримав механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] порушив п.п.12.1., 13.1. Правил дорожнього руху. Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.03.2017 по справі №203/843/17, провадження №3/0203/630/2017 [PERSON] за наслідками вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди визнаний винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Пошкодження, завдані в результаті ДТП автомобілю належному на праві власності позивачу (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САО 387879, видане Дніпропетровським ВРЕР-2 УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області 26.12.2012 року) становили 188\~869,65 (сто вісімдесят вісім тисяч вісімсот шістдесят девять) гривень 65 копійок, що підтверджуються висновком, складеним субєктом оціночної діяльності [PERSON] При цьому, за рахунок страхової компанії, в якій було застраховано обовязкову цивільну відповідальність власника транспортного засобу марки ПАЗ, модель 32054, реєстраційний номер [NUMBER], позивачу було відшкодовано збитки в розмірі 99\~490,00 грн., що підтверджується листом страхової компанії ПАТ УАСК «АСКА» вих. №1345 від 12.12.2017. Таким чином, невідшкодований розмір матеріальних збитків завданих майну позивача (автомобілю) складає 188\~869, 65 гривень (сума завданого збитку) 99\~490,00 гривень (сума страхового відшкодування) = 89\~379, 65 гривень 65 копійок. Крім того, з метою визначення розміру збитку завданого автомобілю Hyundai Elantra позивачем було здійснено оплату вартості послуг експерта-оцінювача в розмірі 700,00 гривень 00 копійок, що підтверджуються квитанцією до прибуткового касового ордера №10/03/17 від 03.03.2017 виданого [PERSON] Таким чином, розмір матеріальних збитків, завданих позивачці складає 90\~079,65 гривень 65 копійок., який позивачка просить стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON], а також витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 6000,00 гривень 00 копійок та судові витрати в розмірі 960,80 гривень. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав вимоги позову, наполягав на їх задоволенні, посилаючись на те, що згідно постанови від 28.03.2017 по справі №203/843/17, провадження №3/0203/630/2017 та матеріалів відповідного провадження [PERSON] працював на час вчинення ДТП водієм фізичної особи-підприємця [PERSON]. Таким чином, відповідальність за завдану позивачу шкоду має нести фізична особа-підприємець [PERSON]. В свою чергу, у судовому засіданні, відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти позову. Так, [PERSON] пояснив, що робітника на прізвище [PERSON], що є третьою особою по цій справі та відповідно винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 24.02.2017, за участю позивачки, в нього, тобто фізичної особи підприємця [PERSON], ніколи не було, і відповідно трудового договору чи контракту з цим громадянином ніколи не існувало і не існує. З цього приводу відповідач надав суду довідку з Дніпропетровської міської служби зайнятості де зазначено, що станом на 11.01.2018 по Дніпровському міському центру зайнятості інформація щодо трудових відносин між Фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] відсутня. Отже, ніяких трудових відносин з третьою особою на 24 лютого 2017 року ФОП [PERSON] не відбувалось. Транспортний засіб, на якому у якості водія перебував винуватець ДТП, дійсно є власністю [PERSON], однак як громадянина України, а не фізичної особи підприємця, і який він передав [PERSON] на особисті потреби, оскільки у них між собою хороші відносини. Представник відповідача [PERSON] зазначав, що ФОП [PERSON] не є належним відповідачем по цій справі, у звязку із цим неодноразово у суді заявлялися з цього приводу клопотання щодо заміни відповідача належним відповідачем. Крім того, вважає, що підміняти факт керування транспортним засобом фактом наявності трудових відносин між третьою особою та відповідачем протизаконно та невідповідно дійсним обставинам справи. Також, оскільки [PERSON] на момент розгляду справи продала автомобіль, не відремонтувала його, то не має права на відшкодування шкоди. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він визнає, що з його вини сталося ДТП. Утім, він ніколи не працював у ФОП [PERSON], чому працівникам ДАІ сказав, що працює, не знає. Автомобіль, за кермом якого він був в момент ДТП, належить [PERSON], утім останній передав автомобіль у його особисте користування для його, [PERSON], особистих цілій, тому що вони знайомі і між ними нормальні стосунки. Вислухавши пояснення\~учасників справи,\~представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно постанови від 28.03.2017 по справі №203/843/17, провадження №3/0203/630/2017 [PERSON] був визнаний винним у вчиненні правопорушенні, передбаченого ст. 124 КУпАП та було накладено на останнього стягнення у вигляді штрафу в доход держави у сумі 340 гривень. Пошкодження, завдані в результаті ДТП автомобілю належному на праві власності позивачеві (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САО 387879, видане Дніпропетровським ВРЕР-2 УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області 26.12.2012 року) становить 188 869,65 грн., що підтверджується висновком, складеним субєктом оціночної діяльності №16647/14 от 04.07.2014 [PERSON] За рахунок страхової компанії, в якій було застраховано обовязкову цивільну відповідальність власника транспортного засобу марки ПАЗ, модель 32054, реєстраційний номер [NUMBER], позивачу було відшкодовано збитки в розмірі 99 490,00 грн., що підтверджується листом страхової компанії ПАТ УАСК «АСКА» вих. №1345 від 12.12.2017. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із частиною другою статті 1187\~ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187\~ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Аналогічні роз?яснення містяться в пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». У п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013. "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розяснено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього\~руху України). Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків (частина перша стаття 1172 ЦК України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. Судом також встановлено, що станом на 11.01.2018 по Дніпровському міському центру зайнятості інформація щодо трудових відносин між Фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] відсутня. Листом про надання інформації від 26.03.2018 (вх. №1811/6 від 26.03.018) Державна податкова інспекція в Амур-Нижньодніпровськом районі м. Дніпра повідомила, що в період з лютого 2017 року по березень 2018 року повідомлення про прийняття працівника на роботу, фізичною особою підприємцем [PERSON] (і.н. [NUMBER]) на громадянина [PERSON] (і.н. [NUMBER]) до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра не подавалося. Відсутні такі записи і в трудовій книжці [PERSON] на час скоєння ДТП, копія якої наявна в матеріалах справи. Зазначення місця роботи [PERSON] у ФОП [PERSON] у постанові про адміністративне правопорушення, на що посилається представник позивача як на підставу позову, спростовується вищенаведеним, іншими належними доказами наявності трудових правовідносин, не підтверджено, заперечує такий факт і [PERSON], і ФОП [PERSON] Таким чином, в судовому засіданні достеменно не встановлено факт наявності трудових правовідносин між ФОП [PERSON] та [PERSON] під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди 24.02.2017. Згідно із\~ст.12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). За таких обставин, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, про відмову у позовних вимогах [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON], де третя особа [PERSON], про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed