Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним вище позовом та просив суд, від імені [PERSON], встановити факт прийняття спадщини після смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] та визнати право власності на ? частини домоволодінням [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача посилається на те, що він та відповідач у справі є рідним братами народженими у шлюбі між [PERSON] та [PERSON]. [INFO] його батько [PERSON] помер. За час життя його батько набув у власність 2/5 частин житлового будинку по [ADDRESS], та зареєстрував його в ОМБТІ 18.04.1991 року. Після смерті батька спадщину прийняв відповідач, якому 16.09.1992 року було видано свідоцтво про право на спадщину на все майно. На час відкриття спадщини позивач та [PERSON], яка є дружиною померлого спадкодавця, разом із відповідачем прийняли спадщину в рівних частках за законом першої черги, оскільки постійно проживали на час смерті із спадкодавцем та фактично вступили в володіння спадковим майном. При цьому, позивач вказує, що після смерті його батька спадкуванню підлягала лише частка майна належна йому у праві спільної сумісної власності. Після смерті матері [INFO] [PERSON], позивач та відповідач успадкували її частку у спадковому майні прийняту після смерті [PERSON], а також частку майна належну їй у спільній сумісній власності. Окрім цього, позивач посилається на те, що відповідачу виконавчим комітетом Одеської міської ради від 14.09.2005 року замість свідоцтва про право на спадщину за законом було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS], яке останній вважає спадковим майно, у зв'язку із чим просить суд визнати за ним право власності на ? частин вказаного домоволодіння. Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав пропуску позивачем трирічного строку позовної давності, а також того, що спірне домоволодіння [ADDRESS] було ним збудовано за власні кошти та до складу спадщини не входить. У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволені позовних вимог, а представник відповідача та третьої особи заперечували проти їх задоволення. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Позивач та відповідач є рідними братами, які народжені у шлюбі [PERSON] та [PERSON], чого також сторони не заперечували. [INFO] помер батько сторін у справі [PERSON] (свідоцтво про смерть [NUMBER] від 07.01.1992 року). Після його смерті відкрилась спадщина на все майно, що належало йому на праві власності. За життя [PERSON], перебуваючи у шлюбі з [PERSON], набув у власність 2/5 частини житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 03.08.1980 року та зареєстрованого в ОМБТІ 02.09.1980 р. в реєстрову книгу № 11229 на стор. 176 книги № 1, а також договору купівлі-продажу посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 10.04.1991 року та зареєстрованого в ОМБТІ 18.04.1991 р. в реєстрову книгу № 11229 на стор. 177 книги № 1. 16.09.1992 року відповідачу [PERSON] Шостою одеською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно. Як встановлено судом, за час життя батько сторін [PERSON] добудував житловий будинок літ. «Я» з господарськими спорудами, загальною площею 352,1 кв.м., жилою площею 124,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Показаннями [PERSON], який був допитаний судом у якості свідка, також підтверджено факт добудови житлового будинку літ. «Я» з господарськими спорудами саме батьком сторін [PERSON]. [PERSON] також повідомив, що житловий будинок літ. «Я» з господарськими спорудами будувався [PERSON] для поживання сімей обох братів, які є сторонами у справі, з двома ізольованими входами у будинок. З свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння [ADDRESS], виданого на ім'я відповідача 17.07.2006 року вбачається, що свідоцтво видане замість свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою одеською державною нотаріальною конторою від 16.09.1992 року, реєстровий № 1-10094, зареєстрованого ОМБТІ 18.09.1992 року на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 14.09.2005 року № 507 та розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.12.2005 року № 3770. Із рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 14.09.2005 року № 507 та розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.12.2005 року № 3770 вбачається, що спірне домоволодіння [ADDRESS] виділено відповідачем в самостійне домоволодіння з 2/5 частин домоволодіння [ADDRESS], яке було його складовою частиною літ. «Я» та господарських споруд: гаражу літ. «К» з підвалом, господарського блоку літ. «К2» та навісу літ. «К1» та належне йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.1992 року. Враховуючи наведені вище обставини, суд доходить до висновку, що спірне домоволодіння [ADDRESS] входить до складу спадщини як складова частина 2/5 частин домоволодіння [ADDRESS], яка складається з житлового будинку літ. «Я» та господарських споруд: гаражу літ. «К» з підвалом, господарського блоку літ. «К2» та навісу літ. «К1», яке у подальшому було виділено відповідачем у самостійне домоволодіння. На момент виникнення права власності на вказане нерухоме майно, батько позивача перебував у зареєстрованому 16.12.1958 року шлюбі із [PERSON], тобто кожному з них, за діючим на час реєстрації шлюбу нормами ст. ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю, належало по 2/10 частки житлового будинку. Таким чином, після смерті [PERSON], померлого [INFO], відкрилась спадщина на 2/10 частин домоволодіння [ADDRESS] З огляду на те, що зазначені правовідносини виникли до моменту вступу в силу Цивільного кодексу України 2003 року, то в даному випадку повинні бути застосовані норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, тобто згідно законодавства, що діяло на момент прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. ст. 527, 529 ЦК УРСР, спадкоємцями першої черги за законом є, в рівних частках, дружина, діти та батьки померлого, що були живими на момент смерті спадкодавця. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON], окрім відповідача у справі, який прийняв спадщину шляхом подання до державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини від 16.09.1992 року, дружина та позивач проживали разом з ним у зазначеному домоволодінні і фактично прийняли спадщину за вимогами п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном в рівних частках. Також, суд бере до уваги обставини встановлені ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12.02.2014 у справі № 22-ц/785/11/14 та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29.09.2014 у справі № 22-ц/785/3648/14, які набрали законної сили та є чинними, згідно яких позивач разом із матір'ю [PERSON] постійно проживали за адресою спірного домоволодіння. Окрім цього, судом досліджено заяву [PERSON] від 16.09.1992 року про прийняття спадщини із матеріалів спадкової справи, згідно якої останній вказує на відсутність інших спадкоємців, а дружина спадкоємця померла до відкриття спадщини, що не відповідає дійсним обставинам, оскільки [PERSON], яка була дружиною спадкодавця була жива на час відкриття спадщини та померла [INFO]. Вказані обставини свідчать про умисне приховання відповідачем відомостей про спадкоємців та обмеження їх прав на спадок. Отже, позивач та відповідач, як діти померлого, та [PERSON], як дружина померлого, успадкували по 1/3 частки спадкового майна, тобто по 2/30 частки спірного домоволодіння. Після смерті [PERSON], [INFO] відкрилась спадщина як на 2/10 частки домоволодіння, що належало їй за законом як частка у спільній сумісній власності подружжя, так і на 2/30 частки, що була фактично прийнята після смерті чоловіка. Згідно п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Отже, враховуючи те, що спадщина відкрилась до набрання чинності ЦК України, застосуванню підлягають норми чинного на той час ЦК УРСР 1963 року. Позивач та відповідач прийняли спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємці першої черги за законом, оскільки проживали разом з нею і фактично прийняли спадщину за вимогами п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном в рівних частках. Після прийняття спадщини спадкодавця [PERSON], частки позивача та відповідача є рівними та становлять по ? частки на спірне домоволодіння. Заперечення відповідача щодо пропуску строків позовної давності суд до уваги не приймає, оскільки право власності позивача на спірне майно виникло у порядку спадкування та згідно ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Окрім цього, позивач безперешкодно користувався та володів часткою спірного майна до 2011 року, починаючи з якого, відповідач почав чинити перешкоди у праві користування на спірне майно. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод», і практика Європейського суду з прав людини є джерелом права, яке застосовують суди. Так, у рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Полтораченко проти України" (заява N 77317/01) суд ще раз акцентує увагу, що відповідно до встановленої практики конвенційних органів поняття "майно" в сенсі статті 1 Протоколу N 1 ( 994_535 ) може включати вимоги, на підставі яких заявник може стверджувати, що він чи вона має щонайменше "законне сподівання" на фактичне користування правом власності. Також, суд бере до уваги пояснення представника позивача, які викладені у заяві про поновлення строків позовної давності, згідно яких, позивач будучи юридично недосвідченою особою не розумів правової природи довіреності, розцінював її як згоду відповідача на розпорядження позивачем спірним майном саме як від співвласника.

Outcome: approved