Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом 23.09.2019 року, в якому просить суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на його користь моральну шкоду в розмірі 90 000 грн. (без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб). Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що первинним оглядом МСЕК 09.0.91996 року у [PERSON] було виявлено професійне захворювання - хронічна диско генні попереково-крижова полірадікулопатія з помірним порушенням статико динамічних функцій та больовим синдромом, фаза тривалого загострення, встановлено 3 групу інвалідності та 45% втрати працездатності. При повторному огляді МСЕК 24.06.2009 року висновок змінено на 40% втрати професійної працездатності та встановлено 3 групу інвалідності безстроково. При цьому, виробничим фактором , що викликав захворювання стало робота протягом 17,5 років в професії: вибірниця з 12.10.1971 року по 11.01.1979 року на Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» у Рудоуправлінні Дзержинського на шахті «Комунар»; машиніст конвеєру з 11.01.1979 року по 22.10.1980 року на Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» 3 Рудоуправлінні Дзержинського на шахті «Комунар»; дробильника з 22.10.1980 року по 01.01.1987 року на Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» у Рудоуправлінні Дзержинського на шахті «комунар» ; машиніст дробарки з 01.0.1197 року по 04.05.1988 року у Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» у Рудоуправлінні Дзержинського шахті «Гігант». Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 14.08.1996 року наказу №482 від 11.11.1996 року виробничого об`єднання «Кривбасруда» шахта «Гігант» та виписки Криворізького НДІ гігієни праці та профзахворювань - професійне захворювання виникло у зв`язку із роботою в умовах впливу шкідливих факторів - тяжка фізична праця. Оскільки, позивачем втрачена професійна працездатність в результаті професійного захворювання на підприємстві Рудоуправління ім.. Дзержинського шахта «Комунар» , шахта «Гігант» виробничого об`єднання «Кривбасруда» їй спричинена моральна шкода. У зв`язку із професійним захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки . Вона змушена тривали 1 час походити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури. Позивач не може повернутись до повноцінного життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушенням душевної рівноваги , вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості , у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це негативно позначалось та позначається на душевному а фізичному стані. За таких обставин, з боку роботодавця позивачу може бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров`я. При цьому, наказом ВО «Кривбасруда» № 433 від 16.12.1986 року, № 695 від 25.12.1989 року шахту «Комунар» РУ ім. Дзержинського об`єднано з шахтою «Гігант» РУ ім. Дзержинського, основні та оборотні фонди ш. «Комунар» передано до ш. «Гігант». Наказом ВО «Кривбасруда» № 12 від 20.01.1998 року на базі шахти «Гігант» було створено шахту «Гігант-Дренажна». Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 1998 року № 258 «Про спеціальний режим реструктуризації гірничо-рудних підприємств Кривбасу, гірничо-хімічних підприємств Яворівського і Роздольського «Сірка» та Стебницького «Полімінерал» Львівської області», пункту 1 наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 262 створено підприємство «Криворізьке державне гірничорудне управління гідрозахисту» (управління «Крибасгідрозахист») на базі державного майна шахт «Гігант-Дренажна» та «Першотравнева-Дренажна» - структурних підрозділів Державного виробничого об`єднання «Кривбасруда» шляхом їх відокремлення. Призначено правонаступником всіх майнових прав і обов`язків реорганізованого Державного виробничого об`єднання «Кривбасруда» управління «Кривбасгідрозахист» у відповідній частині майнових прав та обов`язків, означених розподільчим балансом. Наказом Міністерства промислової політики України №104 від 17.03.2006 року призначено комісію з припинення діяльності ДП «Кривбасгідрозахист» шляхом його ліквідації та зобов`язано державне підприємство «Кривбасшахтозакриття» прийняти на баланс до статутного фонду майно ДП «Кривбасгідрозахист», яке залишається після задоволення вимог кредиторів. Згідно п. 32 Правил ( у редакції чинній на час виникнення правовідносин, визначено, що при ліквідації банкрутстві або реорганізації підприємства відшкодування шкоди провадиться правонаступником. Якщо права й обов`язки ліквідованого підприємства не переходять до правонаступника суми, що підлягають відшкодуванню, капіталізуються і перераховуються органам державного соціального страхування для виплати їх у розмірі і в терміни зазначені у відповідному рішення про відшкодування шкоди. Якщо при ліквідації капіталізація платежів не проведена, регрес на вимога подається органам державного соціального страхування. Таким чином, обов`язок виплати шкоди потерпілому на виробництві у разі ліквідації підприємства покладається на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди позивач вважає за можливе стягнути з відповідача 90 000 грн. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами представник відповідача Желєзняк В.В. подав відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити позивачу в задоволення позовних вимог та вказав, що Законом України №717-V від 23.02.2007 року внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві…» відповідно до яких всі норми даного закону якими передбачалась виплата моральної шкоди виключено. Згідно п.2 ч.44 Розділу 2 «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про державний бюджет на 2008 р.» - «У законі України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»: у пункті 3 розділу ХІ «Прикінцеві положення»: після абзацу третього доповнити новим абзацом такого змісту : «відшкодування шкоди Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової шкоди) застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року». провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Позивачкою позов поданий до суду у 2019 році. Виходячи з викладеного законодавством припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від настання страхового випадку. Тому, відділення Фонду є неналежним відповідачем у справі. Крім того, відшкодування шкоди потерпілому на виробництві незалежно від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, а відсутні підстави для покладення на Фон обов`язок здійснювати таку виплату. Також, документи , на які посилається позивачка, як на підставу заподіяння моральної шкоди, тобто довідка МСЕК і акт розслідування професійного захворювання за формою П-4 , що підтверджують обставин виникнення професійного захворювання і встановлення у зв`язку із цим стійкої втрати професійної працездатності для відшкодування частини втраченого заробітку і не можуть бути беззаперечним доказом заподіяння моральної шкоди. Посилання на ці документи як єдину підставу для відшкодування моральної шкоди вважають безпідставними. Із змісту ф. П-4 не вбачається об`єктивні та суб`єктивні причини, чому на робочому місці не було створено безпечних умов праці, які саме порушення вимог з охорони праці роботодавцем порушенні призвели до втрати працездатності потерпілого. Крім того, при влаштуванні на роботу позивач була попереджена про шкідливі та небезпечні умови праці та добровільно обрала саме цю роботу. Тому вона була готова до негативних наслідків свого здоров`я, і не могла не розуміти, що стан здоров`я буде погіршуватись. Крім того, термін позовної давності у разі заподіяння працівникові моральної шкоди внаслідок небезпечних чи шкідливих умов праці становить три місяці. Ухвалою суд від 27.09.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (суддя Чернова Н.В., а.с. 27-28). На підставі розпорядження заступника керівника апарату суду №363 та протоколу розподілу справи від 18.05.2020 року справа передана судді Гриню Н.Г. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Родрігес Н.А. позовні вимоги підтримала, в подальшому подала клопотання про розгляд справи за їх відсутності, підтримавши пред`явлені вимоги та наполягаючи на їх задоволенні. Представник відповідача Бершадська Л.С. у суді заперечувала проти позовних вимог, в подальшому подавши заяву про розгляд справи без її участі в якій також заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, враховуючи позицію сторін у справі, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, приходить до наступного висновку. Згідно зі ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Судом встановлено, а відповідачем визнано, що позивач [PERSON] працювала в шкідливих умовах: з 12.10.1971 року по 11.01.1979 року на Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» у Рудоуправлінні Дзержинського на шахті «Комунар»; машиніст конвеєру з 11.01.1979 року по 22.10.1980 року на Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» 3 Рудоуправлінні Дзержинського на шахті «Комунар» ; дробильника з 22.10.1980 року по 01.01.1987 року на Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» у Рудоуправлінні Дзержинського на шахті «Комунар» ; машиніст дробарки з 01.01.1987 року по 04.05.1988 року у Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» у Рудоуправлінні Дзержинського шахті «Гігант», Вказані обставини встановлено на підставі записів в трудовій книжці позивача (а.с.18-22). Згідно з актом розслідування професійного захворювання від 14.08.1996 року (а.с.11) причиною професійного захворювання є тривалий стаж більше 17 років у мовах тяжкої фізичної праці. Відповідно до довідок та виписок з актів МСЕК (а.с.8-10), за результатами первинного огляду 09.09.1996 року [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності, професійне захворювання та 45% втрати працездатності на термін 1 рік. 29.09.1997 року МСЕК встановлено втрату працездатності 25% на рік. 24 червня 2009 року [PERSON] було встановлено ІІІ групу інвалідності професійне захворювання та 45 % втрати працездатності з 09.0.62009 року безстроково. Враховуючи , що з 209 року хвора є інвалідом ІІІ групи по профзахворюванню та 45% ВПП безстроково та згідно п. 2.4 розділ 2 «Інструкції про встановлення груп інвалідності» , затвердженої наказом МОЗ України від 05.09.2011 року №561 [PERSON] вибрала при підвищенні групи інвалідності категорію - професійне захворювання. У зв`язку із чим відсотки втрати працездатності не переглядались, встановлено ІІ групу інвалідності, професійне захворювання по зору, безстроково (а.с. 13, 14, 15). Із досліджених судом виписок з історії хвороби та виписок-епікризів із медичної карти, встановлено, що [PERSON] має професійні захворювання. Неодноразово проходила лікування через погіршення стану здоров`я (а.с. 16, 17). Визначаючи характер спору, суд виходить з обставин завдання шкоди здоров`ю [PERSON] під час роботи в Рудоуправлінні Дзержинського на шахті «Комунар» та шахті «Гігант» в шкідливих умовах праці більше 17 років при виконанні трудових обов`язків, первинне встановлення стійкої втрати професійної працездатності у 1996 році висновком МСЕК, що надало їй право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, тому до правовідносин сторін мають застосовуватися ст.ст.153, 237-1 КЗпП України та Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. При цьому, наказом ВО «Кривбасруда» № 433 від 16.12.1986 року, № 695 від 25.12.1989 року шахту «Комунар» РУ ім. Дзержинського об`єднано з шахтою «Гігант» РУ ім. Дзержинського, основні та оборотні фонди ш. «Комунар» передано до ш. «Гігант». Наказом ВО «Кривбасруда» № 12 від 20.01.1998 року на базі шахти «Гігант» було створено шахту «Гігант-Дренажна». Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 1998 року № 258 «Про спеціальний режим реструктуризації гірничо-рудних підприємств Кривбасу, гірничо-хімічних підприємств Яворівського і Роздольського «Сірка» та Стебницького «Полімінерал» Львівської області», пункту 1 наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 262 створено підприємство «Криворізьке державне гірничорудне управління гідрозахисту» (управління «Крибасгідрозахист») на базі державного майна шахт «Гігант-Дренажна» та «Першотравнева-Дренажна» - структурних підрозділів Державного виробничого об`єднання «Кривбасруда» шляхом їх відокремлення. Призначено правонаступником всіх майнових прав і обов`язків реорганізованого Державного виробничого об`єднання «Кривбасруда» управління «Кривбасгідрозахист» у відповідній частині майнових прав та обов`язків, означених розподільчим балансом. При ліквідації юридичної особи без правонаступника належні потерпілому або особам, зазначеним у частині другій статті 456 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), платежі повинні бути капіталізовані за правилами державного страхування і внесені його органам для виплати їх у розмірі і строки, зазначені у відповідному рішенні про відшкодування шкоди. У разі ліквідації юридичної особи позови про відшкодування шкоди, заподіяної ліквідованою юридичною особою, зв`язані з ушкодженням здоров`я чи смертю громадянина, пред`являються до вищої організації або до організації, зазначеної в рішенні про ліквідацію юридичної особи. Вимога про збільшення або зменшення розміру одержуваного потерпілим відшкодування шкоди на підставах, передбачених у статтях 463 і 464 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пред`являється до правонаступника або відповідно до організацій, зазначених у частині третій цієї статті, або відповідно правонаступника юридичної особи чи організації, зазначених в частині третій цієї статті, які провадять відшкодування за заподіяну шкоду. Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про підприємства в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі-Закон) підприємство може бути створено в результаті виділення зі складу діючого підприємства, організації одного або кількох структурних підрозділів, а також на базі структурної одиниці діючих об`єднань за рішенням їх трудових колективів, якщо на це є згода власника чи уповноваженого ним органу. Створення підприємств шляхом виділення здійснюється зі збереженням за новими підприємствами взаємозобов`язань та укладених договорів з іншими підприємствами. Згідно із частинами першою та шостою статті 34 Закону ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, - за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду. При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за розподільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права й обов`язки реорганізованого підприємства. У пунктах 2.1 та 4.1 Положення про порядок поділу підприємств і об`єднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць, затвердженого наказом Міністерства економіки України, Міністерства статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року № 43/79/5 (далі - Положення; втратило чинність 25 серпня 2015 року) було закріплено, що відокремлення - це виділення зі складу підприємства (об`єднання) структурного підрозділу (одиниці) і створення на його базі самостійного підприємства або вихід підприємства зі складу об`єднань, зазначених у підпункті «б» пункту 3.1 цього Положення. Об`єктами відокремлення є структурні підрозділи та структурні одиниці відповідно до пункту 2.1 цього Положення, а також підприємства, що входять до складу об`єднань. Тобто розподільний баланс є документом, у якому, зокрема, визначено обсяг майнових прав та обов`язків, які перейшли до створеної шляхом виділу (виділення, відокремлення) юридичної особи. У пункті 32 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що при ліквідації, банкрутстві або реорганізації (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства відшкодування шкоди, компенсація всіх видів витрат провадиться правонаступником. Якщо права й обов`язки ліквідованого підприємства не переходять до правонаступника, суми, що підлягають відшкодуванню, капіталізуються і перераховуються органам державного соціального страхування для виплати їх у розмірі і в терміни, зазначені у відповідному рішенні про відшкодування шкоди. У разі ліквідації або банкрутства підприємства без правонаступника ліквідаційна комісія надсилає офіційне повідомлення про це до місцевого органу державного соціального страхування. Якщо при ліквідації підприємства капіталізація платежів у відшкодування шкоди не проведена, регресна вимога подається органам державного соціального страхування. Наказом ВО «Кривбасруда» № 433 від 16.12.1986 року, № 695 від 25.12.1989 року шахту «Комунар» РУ ім. Дзержинського об`єднано з шахтою «Гігант» РУ ім. Дзержинського, основні та оборотні фонди ш. «Комунар» передано до ш. «Гігант». Наказом ВО «Кривбасруда» № 12 від 20.01.1998 року на базі шахти «Гігант» було створено шахту «Гігант-Дренажна». Наказом № 139 від 11 вересня 1998 року виключено зі складу структурних одиниць ВО "Кривбасруда" шахти "Гігант-Дренажна" та "Першотравнева-Дренажна" та створено на їх базі нове підприємство - Державне підприємство "Кривбасгідрозахист", відповідно до п. 1 наказу Міністерства промислової політики України №262 від 29.07.1998 року. У п. 5 наказу Міністерства промислової політики України №262 від 29.07.1998 року визначено, що правонаступником всіх майнових прав та обов`язків реорганізованого ВО "Кривбасруда" є управління "Кривбасгідрозахисту" у відповідній частині майнових прав та обов`язків, означених розподільчим балансом. Таким чином, ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є правонаступником шахт «Комунар» та «Гігант», оскільки відповідно до змісту п.5 вищевказаного наказу Міністерства промислової політики України, управління "Кривбасгідрозахисту" призначено правонаступником всіх майнових прав та обов`язків реорганізованого ВО «Кривбасруда» щодо майнових комплексів шахт «Гігант-Дренажна». Наказом Міністерства промислової політики України № 104 від 17 березня 2006 року призначено комісію з припинення діяльності ДП "Кривбасгідрозахист", шляхом його ліквідації та зобов`язано державне підприємство "Кривбасшахтозакриття" прийняти на баланс до статутного фонду майно ДП "Кривбасгідрозахист", яке залишиться після задоволення вимог кредиторів. Таким чином, враховуючи те, що підприємства, а саме ш. «Комунар» та ш. «Гігант», які визнані винними у спричиненні позивачу професійного захворювання, зазначені у в Акті розслідування причин хронічного професійного захворювання від 14.08.1996 року, є ліквідованими, тому відшкодовувати шкоду має Фонд. Також, відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, у разі настання зазначеного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Згідно з пунктом 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 відповідно до статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) повязував з настанням страхового випадку. Встановивши, що право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із втратою 45% професійної працездатності, яка пов`язана з професійним захворюванням, отриманим у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, виникло у позивача вперше у 1996 році, тому відшкодування моральної шкоди має відшкодовуватись за рахунок Фонду у визначеному розмірі. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», згідно з яким виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Проте, Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 зазначив, що право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України). Отже, в контексті рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 Закон України Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Відтак, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, під час дії якої позивачеві завдано моральну шкоду у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається Фонд. Якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілому професійної працездатності, виникло у особи до набрання чинності Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду. Такі правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року справі № 210/5258/16 (провадження № 14-463цс18), у постанові від 23.01.2019 року у справі №210/2104/16-ц (провадження №14-597цс18) та у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). Отже, доводи відповідача про те, що відшкодування моральної шкоди Відділенням Фонду не передбачено законодавством, чинним на час звернення позивача до суду з даним позовом та на час ухвалення рішення, є безпідставними. Згідно з ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці регламентовано ч.4 ст.43 Конституції України. У силу вимог ч.ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», яку кореспондує ст.153 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Положеннями ч.1 ст.237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 1-9/2004 від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я [PERSON] і отримання нею професійного захворювання та інвалідності відбулося при виконанні ним трудових обов`язків у шкідливих умовах, а відтак дають можливість суду зробити висновок про спричинення позивачу моральної шкоди. Суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність у позивача доказів спричинення йому моральної шкоди, оскільки відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК у зв`язку з роботою в шкідливих умовах, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено. Посилання відповідача на відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і винною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні, оскільки до юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв`язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Вина роботодавця не відноситься до обов`язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов`язків. Судом було встановлено, що вперше висновком МСЕК (медико-соціальної експертної комісії) від 10.09.1996 року позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності, тобто моментом виникнення правовідносин є вересень 1996 року. До спірних правовідносин, що виникли з підстави відповідальності за заподіяння шкоди у зв`язку із ушкодженням здоров`я позивача, підлягають застосуванню норми ЦК УРСР від 18.07.1963 р., що діяв на час виникнення спірних правовідносин. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно роз`яснень викладених у п.5 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Так, відповідно до ст.440 ЦК УРСР, шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Стаття 440-1 ЦК УРСР, передбачала, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Згідно ст.456 ЦК УРСР, у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, пов`язаних з виконанням ним трудових обов`язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. В разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. На час виникнення спірних правовідносин, також діяли "Правила відшкодування власником підприємства,установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23.06.1993 року. Відповідно п.1 вказаних Правил, власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Так, відповідно до п.2 Правил, доказом вини власника можуть бути акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання. Згідно ч.ч.1, 3 ст.17 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Отже, з аналізу вищевказаних норм слідує, що право на відшкодування моральної шкоди позивачу виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між а ушкодженням здоров`я на виробництві. Таким чином, ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше 5 мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст.3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі ст.ст.3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, діючих на час розгляду справи, враховуючи засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно зі ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23 615 грн., а максимальний - 944 600 грн. Виходячи з цих обставин, враховуючи роз`яснення, викладені в п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також з урахуванням конституційної значущості здоров`я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, та враховуючи встановлення стійкою втрати працездатності на у розмірі 45%, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., саме такий розмір не є завищеним та відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у її ситуації. Суд вважає за необхідне окремо зауважити, що в розумінні п.п.164.2.14 «а» п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Таким чином, розмір моральної шкоди в сумі 50 000 грн., стягнутої з відповідача на користь позивача, підлягає виплаті без оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку з чим вважає за необхідне судовий збір в розмірі 768,40 грн. стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial