Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивачка 30 грудня 2013 року звернулася до суду із позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Антрациті ( далі ФССНВ) про перерахунок страхових виплат. В обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що вона працювала в Антрацитівському відділу робочого постачання виробничого об'єднання „Антрацит" ( потім Антрацитівське орендне торговельне промислове підприємство, далі - ОТПП) штукатуром-маляром з 1969 року. Згідно із висновком ВТЕК її встановлено втрату професійної працездатності на 40%, та 3 групу інвалідності. З грудня 2001 року відшкодування по втраті працездатності її виплачується Антрацитівським видділенням ФССНВ. Для розрахунку виплат у звязку із втратою працездатності було взято заробіток [PERSON], який передував встановленню інвалідності. Згідно з ухвалою Арбітражного суду Луганської області від 21 листопада 2000 року відбулась ліквідація підприємства - Антрацитівського ОТПП, де [PERSON] працювала на час встановлення інвалідності. Правонаступника підприємства немає і відповідно п.32 Правил відшкодування шкоди № 472 в такому разі суми, що підлягають відшкодуванню, капіталізуються і перераховуються органам державного соціального страхування для виплати їх в розмірі і в терміни, зазначені у відповідному рішенні про відшкодування шкоди. У її випадку цього не відбулось. Суми, що підлягали відшкодуванню, залишились низькими. Станом на 1 вересня 2012 року щомісячна страхова виплата становить лише 119,89 грн., при тому, що встановлено втрату працездатності на 40%. Виходячи з такого розміру страхових виплат заробітна плата, з якої нараховані такі выплати, повинна дорівнювати 300 грн., але такого розміру заробітної плати на цей час не існує. Страхові виплати, що [PERSON] отримує, на її думку, не відповідають ні рівню мінімальної заробітної, ані розміру втрати нею працездатності. Позивачка вважає, що недоплачені її страхові виплати повинні бути відшкодовано з відповідача, нарахувавши їх розмір з грудня 2001 року, оскільки ці виплати випливають із трудових відносин. Для цього необхідно зобов'язати відповідача провести перерахунок страхових виплат, оскільки вона не можє самостійно виконати бухгалтерські розрахунки. На її неодноразові звернення до ФССНВ її відповідали, що у зв'язку з тим, що нещасний випадок на виробництві стався до 01.04.2001 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань» ФССНВ продовжує сплачувати щомісячні страхові виплати у розмірі, визначеному підприєм ством і не має повноважень перерахувати суму відшкодування шкоди, призначену підприємством. [PERSON] також зверталася зі скаргою до Теріторіальної державної інспекції праці, у відповіді з якої її було рекомендовано звернутися до суду, тому що механізм поновлення трудових прав визначений КЗпП України і можливий лише в судовому порядку. [PERSON] вважає, що відмова виконавчої ФССНВ щодо посилання про неможливість перерахунку належних її страхових виплат незаконна, бо банкрутство підприємства без правонаступника, де стався з нею нещасний випадок, відповідно до п.32 Правил відшкодування шкоди № 472, суми що підлягають відшкодуванню капіталізуються і перераховуються органами державного соціального страхування. В зв'язку з цим вона вважає, що саме відповідач зобов'язаний провести перерахування страхових виплат, призначених її у зв'язку із нещасним випадком на виробництві. Відповідно до ст.34, п.3,ч.1 та ч.2 ст.29 Закону України « Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійні захворювань» сума щомісячних страхових виплат встановлюється відповідно до ступені втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться разі: 3) підвищення розміру мінімальної заробітної плати, у порядку, визначеному законодавством. Перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також, у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади с питань статистики. Тому позичка просить ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідача перерахувати призначені її у зв'язку із нещасним випадком на виробництві страхові виплати, починаючи з грудня 2001 року. Відповідач позов не визнав, представив суду заперечення, у яких вказує на те, що вважає позовні вимозі [PERSON] необґрунтованими з наступних підстав. 1. Відповідно до абз. 2 п. 1-2 постанови Пленуму Верховного суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди". На час виникнення у позивача права на відшкодування шкоди діяли Правила відшкодування власником підприємства шкоди, заподіяної працівникові ушкодження здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов?язків, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України (які саме - 1984 або 1993 року не можемо визначити, так як позивачем не надано первинної довідки МСЕК про встановлення відсотків стійкої втрати працездатності по профзахворюванню). Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі - Закон № 1105) набрав чинності з 01 квітня 2001 року і зворотньої дії не має. Відповідно до статті 2 розділу 1 та ст. 3 розділу Х1 Закону № 1105 Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпілі на виробництві до 01 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати, у розмірі визначеному підприємством. Позивач отримала пошкодження здоров'я у 90-х роках, працюючи на підприємстві Антрацитівського відділу робочого постачання виробничого обєднання „Антрацит" (довідка МСЕК від 16 грудня 1996 року). Згідно з наказом підприємства позивачу були призначені регресні виплати відповідно до Правил відшкодування власником підприємства шкоди, заподіяної працівникові ушкодження здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків. У грудні 2001 року [PERSON] звернулася до відділення з заявою про продовження виплат по відшкодуванню шкоди Фондом, до якої додала необхідні документи, а саме: довідку МСЕК, копію трудової книжки, архівну копію наказу підприємства. Так як підприємство на 01 квітня 2001 року було ліквідовано, документи були прийняті від самої потерпілої, тобто позивача. Згідно наданої копії наказу підприємства - Антрацитівського відділу робочого постачання виробничого об'єднання „Антрацит" від 27 жовтня 1995 року №40, підприємством виплати з 01 вересня 1995 року по 01 лютого 1996 року позивачу були призначені у розмірі 1710000 крб. Відповідно до Інструкції «Про порядок передачі документів, що підтверджують право застрахованого або членів його сімї на страхову выплату», затвердженої Постановою Фонду від 20 квітня 2001 року № 10 та наданих позивачем документів, у відповідності до вищевказаних положень Закону, відділенням була прийнята постанова від 29 грудня 2001 року за № 5588 про продовження вих виплат у розмірі 17,10грн. Таким чином позивачу встановлено право на відшкодування шкоди відповідно до норм Правил й на теперешній час вона отримує страхові виплати відповідно до Закону № 1105. Згідно ч.2 ст. 2 Закон не містить вимог щодо перерахунку регресних виплат до 2001 року, вона зазначає, що особи, яким раніше призначені страхові виплати, мають право на забезпечення по страхуванню згідно з цим Законм, тобто продовжувати отримувати страхові виплати. Відділення не провадило розрахунок середнього заробітку, як позивач зазначає в позовній заяві. Воно продовжувало сплачувати страхові виплати у розмірі, виначеному в наказі підприємства, і не має повноважень робити перерахунок середнього заробітку, розрахованому відповідно до Правил. На теперешній час відділення сплачує страхові виплати у розмірі 137,75грн. з урахуванням перерахунків згідно з вимогами ст. 29 Закону. Докладний розрахунок усіх перерахунків зазначений у письмових відповідях відділення, наданих позивачу на її вимоги. 2. В позовній заяві позивач зазначає, що підприємство, на якому вона працювала і отримала інвалідність, ліквідоване у 2000р. Закон набрав чиності, як вже зазначено, 01 квітня 2001 року. Так як підприємство ліквідовано до 01 квітня 2001 року, вимоги щодо капіталізації платежів по зазначеному підприємству до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України також необгрунтовані. Ці питання: і щодо капіталізації платежів, і щодо правильності визначення розміру виплат, позивачу необхідно було звертатися до підприємства до його ліквідації. 3. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року № 6 при вирішені спорів щодо перерахунку розміру страхових виплат судам необхідно мати на увазі, що воно провадиться лише з підстав і в порядку, передбачених ст. 29 Закону України № 1105 - Х1У „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Суди не можуть провадити перерахування сум щомісячних страхових виплат і виплат на медичну й соціальну допомогу з інших підстав, зазначених позивачем. Постановою Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року №6 П.22 абз. 5 в редакції Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року, передбачено, що вимога про перерахунок сум щомісячних платежів, раніше призначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за період, що не перевищує трьох років. Відповідно до ст. 40 Закону трирічний строк застосовується лише для виплат, які призначені, але не отримані потерпілим своєчасно. В даному випадку потерпіла виплати отримувала. Якщо справи про страхові виплати розглядаються вперше по закінченню трьох років з дня втрати потерпілим працездатності, страхові виплати проводяться з дня звернення. Позивач просить стягнути заборгованість зі страхових виплат, яка виникла на його думку внаслідок неправильного встановлення відділенням розміру заробітної плати. С позовом позивач звернулася до суду у 2013 році. З таких обставин до спірних правовідносин застосовуються правила про позовну давність ЦК України 1963 року, зокрема ст. 76, відповідно до якої перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов; право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позивач оспорює розмір середньої заробітної плати, встановлений їй у 1995-1996 рр., тобто позовна давність у відповідності до ст. 71 ЦК України 1963 року для даних правовідносин сплила у 1998-1999 роках. За положеннями ст. 80 ЦК України 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. На підставі викладеного, відділення просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 22-25). У судовому засіданні - позивачка [PERSON] просила задовольнити позов та надала суду пояснення, посилаючись на обставини, що вказані в позовній заяви; - представник відповідача Совєтова О.В., яка діє за дорученням, просить суд відмовити у задоволенні вимог [PERSON] повністю, і суду надала пояснення, які співпадають з доводами, викладеними у запереченнях, також додатково пояснила щодо застосування строку позовної давнині, що відповідно до пункту 2 ст. 999 Цивільного кодексу України „до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства". Питання відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, регулюються законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694 -XII „Про охорону праці", Кодексу Законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів у тій частині, що не суперечить Закону № 1105- XIV. Страхові виплати позивачу провадяться відділенням відповідно до положень Закону України від 23 вересня 1999р. № 1105-XIV „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Тому у запереченнях до позову [PERSON] відділення керувалося ст. 40 Закону № 1105- XIV, а не ст. 268 Цивільного Кодексу України 2003року. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. При цьому суд виходить із диспозитивності прав сторін за того, що згідно зі ст. 10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При досліджені і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, і з цим згодні сторони, що [PERSON] дійсно працювала штукатуром - маляром в Антрацитівському відділу робочого постачання виробничого об'єднання „Антрацит" (потім Антрацитівське орендне торговельне промислове підприємство) та згідно довідки ВТЕК її з 15 січня 1992 року встановлено втрату працездатності зв'язку з професійним захворюванням - 40% та визнано інвалідом 3 групи, тому наказом директору Антрацитівського ОТПП № 50 від 24 лютого 1993 року у зв'язку з підвищенням мінімальної заробітної плати їй обчислені регресні виплати із заробітної плати 5761 грн. 17 коп. (а.с.5). У зв'язку із продовженням втрати працездатності продовжувалися і виплати позивачці регресніх сумм наказами за 1993-1995 роки, що підтверджується архівними копіями цих наказів ( а.с.6-13). Ухвалою Арбітражного суду Луганської області від 21 листопада 2000 року відбулась ліквідація підприємства - Антрацитівського ОТПП, де [PERSON] працювала на час встановлення інвалідності, без правонаступника підприємства. У грудні 2001 року [PERSON] звернулася до ФССНВ з заявою про продовження виплат по відшкодуванню шкоди, до якої додала необхідні документи, а саме: довідку МСЕК, копію трудової книжки, архівні копії наказів підприємства, в остатньому із яких - № 40 від 27 жовтня 1995 року, зазначений розмір регресніх виплат - 1710000 крб. (а.с.13). Відповідач Постановою від 29 грудня 2001 року за № 5588 прийняв рішення про продовження виплат відшкодування втраченого позивачкою заробітку у зв'язку з втратою професійної працездатності у тому ж розміру, що вказаній у цьому наказі - у сумі 17,10 грн. (а.с.3). Але ФССНС ніколи не провадив розрахунок середнього заробітку, як позивач зазначає в позовній заяві. Він продовжує сплачувати страхові виплати у розмірі, визначеному в наказі підприємства, оскільки не має повноважень робити перерахунок середнього заробітку, розрахованому підприємством при призначенні виплат відповідно до «Правил відшкодування власником підприємства шкоди, заподіяної працівникові ушкодження здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», які діяли на той час . На теперешній час відділення сплачує страхові виплати у розмірі 137,75грн. з урахуванням перерахунків відповідно до ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» на коефіцієнт зростання середньої заробітної плати у галузях національної економіки, про що [PERSON] було роз'яснено листом від 7 листопада 2013 року (а.с. 18-19). Відповідно до роз'яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» при вирішенні спорів щодо перерахування розміру страхових виплат судам необхідно мати на увазі, що воно провадиться лише з підстав і в порядку, передбачених ст.29 Закону України N 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Суди не можуть провадити або зобов'язувати провадити перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну й соціальну допомогу з інших підстав, зазначених позивачем. Крім того, в абз. 5 п. 22 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що вимога про перерахунок сум щомісячних платежів, раніше призначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за період, що не перевищує трьох років. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» трирічний строк застосовується лише для виплат, які призначені, але не отримані потерпілим своєчасно. В даному випадку потерпілий виплати отримував. Якщо справи про страхові виплати розглядаються вперше по закінченню трьох років з дня втрати потерпілим працездатності, страхові виплати проводяться з дня звернення. У позовній заяві [PERSON] просить зобов'язати відповідача перерахувати призначені їй у зв'язку із нещасним випадком на виробництві страхові виплати, починаючи з грудня 2001 року, внаслідок неправильного встановлення відділенням розміру заробітної плати, але ФССНВ цей розмір не визначав, відповідач продовжив виплату регресу в розмірі, зазначеному в останньому наказі підприємства, представленому позивачкою, провадячи перерахунок цього розмірі щорічно на коефіцієнт зростання середньої заробітної плати у галузях національної економіки.

Outcome: dismissed