Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

15.06.2016 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дублянибудпостач», третя особа Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції про визнання недійсним та скасування рішення загальних зборів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликаються на те, що вона відповідно до заповіту від 18.01.1991 р. є спадкоємцем [PERSON], який помер 01.07.2015 р. Останній на випадок своєї смерті заповів позивачеві гараж, що належав спадкодавцеві, але після прийняття спадщини виявилося, що власником майна на підставі протоколу загальних зборів учасників ТзОВ «Дублянибудпостач» від 25.03.2010 р. №\~25/03/10, на якому відсутній підпис голови зборів, є відповідач. Вважає, що відповідачем незаконно без належної правової підстави та за відсутності волевиявлення заповідача набуто право власності на спірне майно, в зв'язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом. 07.07.2016 р. представником позивача подано заяву в порядку ст. 31 ЦПК України, якою покликаючись на попередньо зазначені обставини, позовні вимоги було збільшено, та просили визнати частково недійсним та скасувати рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Дублянибудпостач оформлене протоколом від 25 березня 2010 року №25/03/10 в частині п. 4 збільшення статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю Дублянибудпостач на 30079,00 грн. до 81579,00 грн. за рахунок внеска [PERSON] з метою формування цілісного майнового комплексу та передачі у власність відповідача нерухомого майна гаража №\~3 (гараж під літерою Б-1 та оглядова яма під літерою Б) та визнати недійсним акт передачі-приймання внеску в статутний капітал відповідача від 29 березня 2010 року №\~2. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та до заяви про збільшення позовних вимог. Просив позов задоволити. Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з мотивів викладених у письмових запереченнях, та пояснив, що позовні вимоги щодо наслідування підпису заповідача нічим не підтверджено, спірний гараж на момент прийняття спадщини належав не спадкодавцеві, а відповідачеві, а відтак не входив до складу спадкового майна, тому вважає, що права позивача при цьому не були порушені, відповідач діяв у межах вимог закону, тому в задоволенні позову просив відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності за наявними в справі матеріалами, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Свідок приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що вона знайома із представниками ТзОВ «Дублянибудпостач» у межах здійснення професійної діяльності, [PERSON] пригадала в загальному, надала для огляду його підписи в реєстрі вчинення нотаріальних дій, але достеменно пригадати обставини щодо набуття заповідачем корпоративних прав, які мали місце в 2010 році, не змогла. У судовому засіданні оригінал оскаржуваного протоколу, акту прийому-передачі, статуту відповідача за 2010 рік надати для огляду не змогла, повідомила, що можливо зможе долучити пізніше, але такі суду згодом надані не були, а у судове засідання свідок, двічі повідомлена не з'явилася. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідка [PERSON], дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом п'ятої Львівської державної нотаріальної контори від 18.01.1991 р. [PERSON] заповів [PERSON] належний йому гараж, що знаходиться у м. Львові по вул. Котляревського, 49-51 (а.с.9). За змістом рішення Виконкому Залізничної районної ради депутатів трудящих від 05.01.1968\~р. № 31 дозволено [PERSON] встановлення гаражного боксу по вул.\~Котляревського, 49-51 для власної автомашини (арк. 20 Інвентаризаційної справи на гаражні бокси). Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.12.2008 [PERSON] належав на праві власності гараж 3 на вул. [PERSON], 49 у м. Львові (арк. 6 Інвентаризаційної справи на гараж №\~3). Реєстраційним посвідченням, виданим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації від 17.10.1994 р., посвідчено на підставі рішення Залізничної районної ради від 05.01.1968 р. за реєстровим номером №\~31, право власності [PERSON] на гараж №\~3 на вул.\~Котляревського, 49 у м. Львові (а.с. 11, 98). Згідно договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі (корпоративних прав) ТзОВ «Дублянибудпостач» від 25.03.2010 року [PERSON] придбав частку в статутному капіталі вказаного товариства в розмірі 27,62% за цціною 14226,28 грн. (а.с. 74-77). Відповідно до п. 4 Протоколу загальних зборв учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Дублянибудпостач» від 25.03.2010 р. №\~25/03/10, вирішено збільшити статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю Дублянибудпостач на 30079,00 грн. до 81579,00 грн. в тому числі за рахунок внесків [PERSON] з метою формування цілісного майнового комплексу та передачі у власність відповідача нерухомого майна гаража №\~3, площею 20,2 м.кв, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Котляревського, 49, загальною вартістю 12964,00 грн. (а.с. 6, 72-73, 97). Вказані копії на відповідних аркушах справи одного й того ж протоколу є різними за форматуванням та частково за змістом, виконання підписів від імені підписантів візуально відрізняється між собою, а в двох з трьох копій візуально не прослідковується підпис голови зборів. Згідно акту передачі-приймання внеску в статутний капітал ТзоВ «Дублянибудпостач» від 29.03.2010 р. [PERSON] передав відповідачу з метою формування цілісного майнового комплексу гараж №\~3 на вул. Котляревського, 49 у м. Львів, площею 20,2 м.кв., вартістю 12964,99 грн. (а.с. 78). За змістом витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.05.2010 р. право власності на гараж №\~3 зареєстроване за ТзОВ «Дублянибудпостач» (арк. 19 Інвентаризаційної справи на гараж №\~3). Згідно протоколу загальних зборів учасників ТзОВ «Дублянибудпостач» від 07.10.2010 №\~07/10/10 надано згоду [PERSON] на відчуження частки в статутному капіталі товариства в розмірі 33,3 % (а.с. 81), а згідно п. 3 протоколу загальних зборів учасників ТзОВ «Дублянибудпостач» від 07.10.2010 №\~07/10/10-2 припинено участь [PERSON] у складі учасників товариства (а.с. 82). Згідно договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі (корпоративних прав) ТзОВ «Дублянибудпостач» від 07.10.2010 року [PERSON] відчужив частку в статутному капіталі вказаного Товариства в розмірі 33,33% (а.с. 85-88). 01.07.2015 р. [PERSON] згідно свідоцтва про смерть помер, про що складено відповідний актовий запис №\~628 (а.с. 10). Представником позивача при поданні позовної заяви та зави про збільшення позовних вимог ставилося питання про призначення посмертної судової почеркознавчої експертизи, після отримання відомостей, які містять підписи заповідача, за відсутності заперечень представників відповідача, судом за клопотаннями представника позивача, постановлялися ухвали про витребування доказів від 04.11.2016 року, від 12.05.2017 року, 28.07.2017 року та від 24.112017 року(а.с.44, 127, 153-154, 176) та скеровувалися запити суду від 06.02.2017 року та від 02.03.2017 року(94-96, 103-105). При цьому, представники відповідача у судових засіданнях не заперечували проти надання ними оригіналів долучених до заперечень документів, однак такі не були надані суду. За клопотанням представника позивача, судом також 12.05.2017 року постановлялася ухвала від про витребування у відповідача оригіналів долучених до заперечень документів (а.с.127), які позивачем ставилися під сумнів в силу подання лише копій та їх розбіжності із іншими наявними в справі документами, а також через необхідність саме оригіналів документів для призначення експертизи, однак відповідачем ухвала суду виконана не була. Долучені позивачем документи стороною відповідача під сумнів не ставилися, про витребування або огляд документів представниками відповідача клопотання не заявлялося. При цьому необхідно врахувати наступне, відповідачем, незважаючи на повідомлену можливість на початку розгляду справи, не надано оригінали оспорюваних документів, а також інших документів, які б могли ствердити правомірність виникнення у відповідача права власності на спірний гараж №\~3, а також підтвердити наявність волевиявлення заповідача щодо його передачі товариству. У судовому засіданні 11 грудня 2017 р. представником відповідача без повідомлення причин заявлено, що його довіритель не має змоги надати оригінали документів, на підставі яких було зареєстровано право власності відповідача на спірний гараж, а відтак є неможливим призначення експертизи у справі за їх відсутні. Таким чином, відповідачем не виконано ухвалу про витребування оригіналів доказів, на які він покликався як на підставу своїх заперечень та які як вбачається із матеріалів справи відсутні в інших осіб. За таких обставин, суд вважає, що оригінали оспорюваних протоколу та акту, якими оформлене оскаржуване рішення, мають бути в наявності саме у відповідача у справі, оскільки саме на товариство покладено зобов'язання щодо зберігання, відповідно до вимог законодавства, тому суд виходить із наявних у матеріалів справи доказів. Згідно п. 12 Розділу І Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, протоколи, стенограми загальних зборів, зїздів, конференцій вищого органу (трудового колективу, учасників, засновників, акціонерів, пайовиків) організації підлягають постійному збереженню за місцем проведення. З огляду на вказане, суд вважає, що відповідач ухиляється від участі в проведенні експертизи шляхом відмови у наданні для її проведення оригіналів оспорюваних документів, що унеможливлює проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи за клопотанням сторони позивача. Згідно ч.1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту визначаються ч.\~2 зазначеної статті ЦК України. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року, передбачено, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності (права власності) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Вказане стосується й незаконного чи безпідставного набуття у власність майна, яке за умови дотримання вимог та норм закону повинно набуватися іншою особою. Суб'єктами права власності є український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ч. ч. 1, 2 ст. 318 ЦК України), а згідно ч. 1 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи (ч. 1 ст. 325 ЦК України). Згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Статтею 321 ЦК України окреслено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. ч. 1, 2). Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 115 ЦК України господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу, а також іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Питання формування статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю належать до реалізації корпоративних прав. Корпоративними правами, згідно ст. 167 ГК України, є права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. Правові ознаки господарських товариств визначаються Законом України "Про господарські товариства", главою 8 розділу ІІ ЦК України та главою 9 розділу ІІ ГК України. Господарськими товариствами, згідно зі статтею 79 ГК України, визнаються підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку. Як визначено ч. 1 ст. 1 Закону України "Про господарські товариства" та ст. 113 ЦК України, господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Згідно ст. 4 Закону України "Про господарські товариства", ст. ст. 87, 88 ЦК України, ст.\~ст. 57, 82 ГК України документом, який визначає правовий статус юридичної особи, є Статут. Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України "Про господарські товариства" до установчих документів включаються відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, найменування та місцезнаходження, розмір та порядок утворення статутного (складеного) капіталу, порядок розподілу прибутків та збитків, склад та компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень тощо. Товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом (ст. 140 ЦК України). Статут товариства з обмеженою відповідальністю містить відомості про розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника, склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень (ст. 143 ЦК України). У відповідності до ст. 88 ГК України, ст. 116 ЦК України, ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" учасник господарського товариства має право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах. Управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства (ст. 89 ГК України). Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 ЦК України). Згідно ст. 98 ЦК України, загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Порядок скликання загальних зборів визначається в установчих документах товариства. Відповідно до ст. 145 ЦК України, вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. До виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить: визначення основних напрямів діяльності товариства, затвердження його планів і звітів про їх виконання, внесення змін до статуту товариства, зміна розміру його статутного капіталу, створення та відкликання виконавчого органу товариства, визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів, затвердження річних звітів та бухгалтерських балансів, розподіл прибутку та збитків товариства, вирішення питання про придбання товариством частки учасника, виключення учасника із товариства, прийняття рішення про ліквідацію товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу. Черговість та порядок скликання загальних зборів встановлюються статутом товариства і законом. Згідно зі ст. 58 Закону України "Про господарські товариства" вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників. Учасник товариства з обмеженою відповідальністю вправі передати свої повноваження на зборах іншому учаснику або представникові іншого учасника товариства. Учасники мають кількість голосів, пропорційну розміру їх часток у статутному капіталі. Загальні збори учасників товариства обирають голову товариства. Порядок прийняття рішень загальними зборами учасників товариства з обмеженою відповідальністю передбачений положеннями ст. 60 Закону України "Про господарські товариства", у відповідності до якої загальні збори учасників вважаються повноважними, якщо на них присутні учасники (представники учасників), що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів. Компетенція загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю визначена у пунктах "а", "б", "г - ж", "и - й" ст. 41 та ст. 59 Закону України "Про господарські товариства". Відповідно до п.п. 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" від 24 жовтня 2008 року № 13 підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів. При цьому, як вбачається за змістом чинного законодавства товариство з обмеженою відповідальністю в особі його вищого органу загальних зборів учасників вповноважене вирішувати всі питання, які його стосуються безпосередньо, але не може втручатися у реалізацію права власності іншими особами. У межах зазначеної справи судом беруться до уваги фактичні та організаційні можливості юридичної особи у співвідношенні з такими у фізичної особи, поведінка відповідача, який уникав призначення експертизи, шляхом невиконання рішення суду про витребування доказів, а отже уникав і її наслідків, нетривалий період перебування заповідача у складі учасників товариства, та насамперед те, що обовязок збереження оригіналів оспорюваних документів покладається саме на відповідача. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тому суд приходить до висновку, що заперечення представника відповідача є необґрунтовані, представником не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позову, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Згідно вимог ст.ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За такими обставинами суд дійшов висновку, що позивачка довела ті обставини, на які посилалася, як на підставу своїх вимог. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення сторін, свідка, наданих в судовому засіданні, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає позовні вимоги позивачки повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати на сплату судового збору в розмірі 551,21 грн..

Outcome: approved