Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

20.06.2020 року (згідно дати поштового відправлення) Гребенюк О.С. звернувся з цим позовом до суду із вимогами стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість у розмірі 133943,93 грн. за кредитним договором від 03.02.2011 року. Вказані вимоги обґрунтував тим, що свої зобов`язання за договором від 03.02.2011 року позивач АТ КБ "Приватбанк" виконав, надавши [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач своїх зобов`язань за договором кредиту не виконала і станом на 31.03.2020 року допустила заборгованість в розмірі 133943,93 грн, яка позивачем на власний розсуд обмежена сукупністю заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2797,83 грн., а також відсотків за користування кредитом з 03.02.2011 року по 30.12.2019 року в розмірі 131146,10 грн (а.с.1-5). Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 10.07.2020 року відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами (а.с.68). Представником позивача було завчасно подано клопотання про розгляд справи без участі представника АТ КБ "Приватбанк", підтримавши позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у відповідності до вимог ч.7,8 ЦПК України отримала копію ухвали про відкриття провадження в справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих документів, незалежно від її відсутності за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою проживання, за наслідком чого відзиву на позовну заяву чи інших клопотань відповідача судом не отримано. Відтак суд згідно положень ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. В судовому засіданні встановлено, що 03.02.2011 року відповідач [PERSON] уклала з позивачем двосторонній правочин, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій зазначено, що ця заява разом з Умовами та Правила надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг. У даній заяві позивачем вказано про власне бажання оформити на своє ім`я банківську картку Кредитка "Універсальна", та зазначено бажаний кредитний ліміт за платіжною картою в сумі 4000 грн. Відповідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" щодо договору SAMDN50000040634368 выд 03.02.2011 року відповідачем [PERSON] власним підписом погоджено серед іншого базову процентну ставки в розмірі 3% на місяць, тобто 36% річних, а також процентну ставку на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування в розмірі 4,5% на місяць, тобто 54% річних (а.с.25,26). Згідно розрахунку заборгованості за Кредитним договором від 03.02.2011 року відповідач допустила заборгованість перед позивачем, яка станом на 31.03.2020 року становить 158624,02 грн, що включає в себе: 2797,83 грн - заборгованість за кредитом; 151738,19 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4088,00 грн - заборгованість по пені. З виписки за кредитним договором вбачається, що [PERSON] використовувала кошти з карткового рахунку банківських карт № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] АТ КБ "ПриватБанк" шляхом зняття готівки в банкоматах, оплати товарів та послуг, а також здійснювала поповнення карткового рахунку, останнє з яких в обсязі представлених станом на 09.04.2020 року відомостей вчинено поповненням готівки на суму 198 грн 10.03.2015 року, а також переводом грошових коштів з іншого карткового рахунку в сумі 2000 грн 22.01.2016 року (а.с.18-22). Спірні правовідносини регулюються положеннями Цивільного кодексу України. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що визначається п.3 ч.1 ст.3 ЦК України; відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до змісту ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він, зокрема, не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. У відповідності до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно положень ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, встановив, що заявлена до стягнення серед іншого сума заборгованості по процентам за користування кредитом з 03.02.2011 року до 30.12.2019 року в розмірі 131146,10 грн., яка визначена позивачем на його власний розсуд, не підтверджена належними доказами стосовно відповідності саме розміру цієї заборгованості. Натомість представлений в межах вказаного строку розрахунок заборгованості за кредитим договором від 03.02.2011 року в частині нарахування оспорюваних процентів на поточну заборгованість по кредиту не відповідає погодженим вказаною вище довідкою про умови кредитування розміру процентів на поточну заборгованість по кредиту в межах заявленого періоду з 01.01.2013 року до 30.12.2019 року та розміру процентів на прострочену заборгованість по кредиту в межах її нарахування за період з 27.04.2011 року до 30.12.2019 року. При цьому сукупне їх об`єднання позивачем у загальну суму оспорюваних процентів не визначає можливості суду їх самостійного обрахунку, включно за окремий період. Будь-яких доказів щодо погодження безпосередньо відповідачем у письмовій формі змін базової процентної ставки та процентної ставки на суму простроченого кредиту стороною позивача суду не представлено. При цьому надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, оскільки вони не підписані позичальником та відомостей про їх визнання відповідачем судом не здобуто. Відомості з Інтенет-сайту також не можуть бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення позивача, який може вносити відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. Вказане узгоджується з правовим висновком, що викладений у постанові Верховного Суду України від 03.07.2019 року в справі №342/180/17. З урахуванням зазначених обставин суд визнає недоведеним позивачем належними та допустими доказами власних позовних вимог в частині оспорюваної заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 131146,10 грн, а тому визначає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідач [PERSON] в порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України, не виконала взятого на себе зобов`язання, позаяк нею не представлено суду будь-яких доказів щодо здійснення інших платежів в рахунок виконання власних зобов`язань за вказаним договором кредиту, а отже, не доведено відсутність своєї вини у його невиконанні, що згідно вимог закону є обов`язком особи, яка порушила зобов`язання, відтак суд приходить до висновку, що в межах заявлених позовних вимог заборгованість за тілом кредиту в сумі 2797,83 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, тому позов підлягає частковому задоволенню у цій частині вимог. Також пропорційно задоволеним позовним вимогам з відповідача згідно ч.1 ст.141 ЦПК України необхідно стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати, понесені ним при подачі позовної заяви до суду (а.с.6) в розмірі 2102 грн., виходячи з мінімальної ставки судового збору стосовно вимог майнового характеру для юридичної особи. Враховуючи викладене,

Outcome: partial