Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

16.07.2014 року позивач [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «Надра» в особі Одеського регіонального Управління ПАТ «КБ «Надра», в якому просила визнати припиненим договір поруки від 13 вересня 2007 року укладений між [PERSON] та ПАТ «Комерційний банк «Надра» з 13.09.2008 року, посилаючись на наступне. 13 вересня 2007 року між [PERSON] (далі: «Позичальник») та ВАТ«КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ«КБ «Надра» (далі: «Банк») було укладено кредитний договір № 096-МКЦ/2007-840 (далі: «кредитний договір»), відповідно до умов якого Позичальник отримав кредитні кошти для придбання автомобіля марки Toyota Camry, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], у розмірі 40500 доларів США із сплатою 12,5 відсотків річних, строком до 12 вересня 2014 року. Поручителем, у відповідності до умов самого договору виступала [PERSON]. 13 вересня 2007 року між [PERSON] (далі: «Поручитель») та Банком було укладено договір поруки у відповідності до якого Поручитель поручилась перед Банком за належне виконання Позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору № 096-МКЦ/2007-840 від 13 вересня 2007 року. Посилаючись на невиконання Позичальником умов кредитного договору, 02 липня 2013 року Банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості за договором «Автопакет» до [PERSON] та [PERSON], [PERSON], як до поручителів за вищевказаним кредитним договором. Рішенням Київського районного суду міста Одеси по справі №520/8289/13-ц позов ПАТ«КБ «Надра» про стягнення заборгованості за договором «Автопакет» -було задоволено, стягнуто з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку грошову суму в розмірі 71 882,27 доларів США, що в еквіваленті дорівнює суму у розмірі 574554 грн. 98 коп., а також 3 441,00 грн. сплаченого судового збору. 14.05.2014 р. ухвалою апеляційного суду Одеської області вищевказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Позивач зазначила, що в процесі розгляду цивільної справи №520/8289/13-ц було встановлено, що Позичальник перестала сплачувати щомісячні платежі за кредитним договором з 15.07.2008 року. При цьому з досудовою вимогою до Поручителя про погашення заборгованості за договором «Автопакет» № 096-МКЦ/2007-840 від 13 вересня 2007 року Банк звернувся лише 06.06.2013 року, у відповідності до якої Банк запропонував протягом 7 (семи) календарних днів з дня отримання вимоги сплатити наступні суми: - суму кредиту в розмірі 38122,54 доларів США; - суму процентів за користування Кредитом у розмірі 22361,96 доларів США; - суму пені за порушення строків повернення Кредиту та сплати процентів за користування Кредитом в розмірі 17626,55 доларів США; - суму штрафів в розмірі 4050 доларів США. Що в цілому склало 82161,05 доларів США. В процесі розгляду цивільної справи №520/8289/13-ц було встановлено, що в період з 15.07.2008 року по 06.06.2013 року, окрім досудової вимоги від 06.06.2013 року жодних вимог та звернень з боку Банку до Поручителя [PERSON] про виконання боргових зобов'язань Позичальника - не було. Відповідно до п.2.2. Договору поруки, Поручитель зобов'язаний виконати взяті на себе зобов'язання по Кредитному договору, не пізніше 3-х банківських днів з моменту отримання повідомлення від кредитора про невиконання Позичальником зобов'язань і необхідності їх виконання Поручителем. У зв'язку з вищевикладеним позивач вважає, що у зв'язку з бездіяльністю Банку значно зріс обсяг відповідальності Поручителя в виді додаткових сум пені та прострочки за чималий проміжок часу, оскільки в разі завчасного повідомлення Поручитель мав би змогу уникнути нарахування прострочки та пені вчасно виконавши свої зобов'язання та заборгованість Позичальника перед Банком виникла з 15.07.2008 року, однак Банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту шляхом звернення з позовом до суду лише 12.06.2013 року тобто через 5 років з моменту коли дізнався про порушення Позичальником графіку погашення кредитної лінії. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, представник позивача надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові, та ухвалити відповідне рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, сповіщався належним чином про час та місце розгляду справи, надав суду заяву, в якій позовні вимоги не визнав, та просив суд справу слухати за його відсутністю. Треті особи до судового засідання не з'явились про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Розглянувши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що поручитель [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» після укладання шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Першим Приморським відділом реєстрацій актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 11.02.2009 року, актовий запис № 83 ( а.с.8). За змістом норм ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Уживаний законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України термін "порука" використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності Поручителя. Таке збільшення відповідальності Поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Ч. 4 ст. 559 ЦК України встановлює правило згідно якого порука припиняється після закінчення строку встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до Поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до Поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251,252 ЦК України). Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа «Про практику застосування судами законодавствами вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, умова договору про дію поруки по повного виконання Позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання Поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Аналогічна позиція викладена і в Постанові Верховного Суду від 16.10.2013 року по справі за № 6-107цс13. З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 5.3) про дію до належного виконання Позичальником своїх зобов'язань перед Банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частіші першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України. У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - терміном погашення кредиту є 12 вересня 2014 року (пункт 1.2). В свою чергу, Постановою від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних та господарських справах зробив правовий висновок, згідно з яким початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення Позичальником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Тобто суд прийшов до висновку, що відповідач звернувся з вимогою до позивача, зловживаючи своїм правом на дострокове повернення кредиту, оскільки висунув до майнові вимоги, строк позовної даності яких сплинув не надавши при цьому окремого розрахунку по кожному простроченому платежу. Як вбачається з умов кредитного договору, сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення Позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними, кінцевий строк повернення кредиту - до 12 вересня 2014 року, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 18 числа кожного календарного місяця для основної заборгованості (пункт 2.2.3 кредитного договору) і для процентів за користування кредитом (пункт 2.2.2 Кредитного договору). Дати платежу наведено в п.п 2.2.3 (графік повернення кредиту та сплати відсотків). Тобто кожного місяця в певну дату у Позичальника, виникало зобов'язання сплатити певну суму на користь Банку - мало місце настання строку виконання основного зобов'язання, в розумінні ч. 4 ст.559 ЦК України. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Наслідки прострочення Позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок Позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Судом встановлено, що сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 12 вересня 2014 року. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання Позичальником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Починаючи з 15.08.2008 року Позичальник свої зобов'язання перестав виконувати. Отже кожного дня, наступного за датою платежу простроченого Позичальником, Банк мав право звернутися до Поручителя з метою отримання від останнього суми платежу. Банк жодним чином не повідомляв Поручителя про факти несплати (невиконання основного зобов'язання) Позичальником не надавши йому можливість своєчасно виконати свої зобов'язання Поручителя та не допустити нарахування пені на прострочену суму. Таким чином, правом на пред'явлення вимоги до Поручителя Банк скористався лише у червні 2013 року, тобто з пропуском спеціального (не процесуального) строку, який передбачений ч.4 ст. 559 ЦК України (один рік від дня укладання Договору), оскільки Договір поруки був укладений 13.09.2007 року без встановлення строку після якого порука припиняється. У зв'язку з чим договір поруки є таким, що припинив свою дію з 13.09.2008 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), суд доходить до висновку, що у випадку невизнання кредитором права Поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом Поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Крім того, суд вважає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved