Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Направленим позовом представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 40 963,82 гривні. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача вказав, що відповідач перестав виконувати взяті на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів, в зв'язку з чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. В судове засідання сторони не з'явились. Представник позивача спрямував заяву про слухання справи у його відсутність. Позов підтримав. Відповідач також не з'явився в судове засідання, однак направив заяву про його перенесення. Проте, суд, спираючись на положення ч. 1 ст. 169 ЦПК України, за якими суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених ст. 157 цього Кодексу, беручи до уваги термін перебування в провадженні суду даної справи, а також враховуючи те, що матеріали справи містять достатньо доказів про права і обов'язки сторін, суд відмовляє у задоволенні такого клопотання. Разом з тим, спрямованими до суду письмовими запереченнями відповідач позов не визнав та просив суд застосувати в даному випадку строк позовної давності, адже, на його переконання, на момент звернення позивачем до суду з даним позовом він був пропущений. Дослідив та проаналізував наявні у справі письмові докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. 12 грудня 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено кредитний договір, який складається із заяви позичальника та Умов і правил надання банківських послуг (а.с.13-19), відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 19,2 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 8 квітня 2013 року (а.с.7), яке, як вбачається з його копії, що міститься в додатках до позовної заяви, вступило в законну силу 18 квітня 2013 року, зокрема, з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором від 12 грудня 2007 року в розмірі 50 584,41 гривні. Дана заборгованість, як видно з описово-мотивувальної частини вищевказаного рішення суду, була визначена станом на 31 грудня 2012 року та складалась із : заборгованості за кредитом - 2 804,58 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом - 4 354,59 долара США; 62,55 долара США - штраф (фіксована частина); 357,96 доларів США - штраф (процентна складова). Відтак позивач вказує, що в зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за кредитним договором останній має сплатити суму заборгованості яка становить різницю між присудженою до стягнення з нього рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 8 квітня 2013 року та заборгованістю станом на 31 січня 2015 року, яка виникла після його ухвалення. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст.530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У абзацах 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Отже, в даному випадку мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості за рішенням суду від 8 квітня 2013 року, а відтак, строк договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини. Таким чином, оскільки ухвалене судове рішення від 8 квітня 2013 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки - поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Враховуючи, що позов є безпідставним заява відповідача, яка не була знята з розгляду - про застосування строків позовної давності, не може бути задоволена судом, адже сплив строків позовної давності є окремою підставою для відмови у позові і при їх пріоритетності, в даному випадку, перевагу має безпідставність заяви над пропуском строку позовної давності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed