Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

У січні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дружини. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 8 червня 2017 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Оскільки позивачка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, отримує лише державну соціальну допомогу, інших доходів не має, а відповідач може надавати матеріальну допомогу на її утримання, просила суд стягнути з відповідача на її користь на її утримання аліменти до досягнення дитиною трьох років в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) щомісяця до досягнення дитиною [PERSON] трьох років. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволені позову наполягали. Зокрема, представник позивача [PERSON], у судовому засіданні пояснила, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину. На даний час мешкають окремо. Дитина проживає з позивачем [PERSON], яка не має можливості працювати внаслідок догляду за малолітньою дитиною. Відповідач добровільно коштів на утримання позивача [PERSON] не надає. [PERSON] знаходиться у працездатному віці, а тому має можливість працювати та утримувати дружину до досягнення дитиною трьох років. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] наполягали на задоволенні позову частково, підтримавши наданий відзив на позов, також надавши суду наступні пояснення. Так, відповідач пояснив, що він дійсно перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі та мають доньку [PERSON], [INFO]. Утім, відповідач не покидав дружину з донькою, не проживає з іншою жінкою та залишився жити в тому ж самому помешканні, в якому вони проживали до останнього часу разом однією сімєю. Натомість позивач [PERSON], починаючи з 09.04.2018, виїхала з помешкання, де вони проживали сімєю, разом із спільною донькою та з цього часу сторони дійсно стали проживати окремо. Відповідач стверджує, що здійснює утримання спільної дитини [PERSON] та позивача [PERSON], що підтверджується наданими чеками та записами в його книзі розходів, а зазначені в позовній заяві відомості викривлюють фактичні обставини їхнього життя. Крім того, відповідач зазначив, що має сина від першого шлюбу [PERSON], [INFO], та здійснює його утримання шляхом добровільного виконання свого батьківського обовязку. Також у відповідача є матір, яка отримує малу пенсію та потребує додаткової допомоги, яку відповідач періодично надає. Таким чином, з урахуванням всіх обставин, відповідач та його представник вважали, що позовна заява підлягає лише частковому задоволенню та просили суд задовольнити позов частково, стягнувши з відповідача на утримання позивача [PERSON] аліменти в розмірі 1/6 від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня набрання рішення законної сили та до досягнення дитиною 3-х річного віку. Вислухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Судом встановлено, що сторони з 08 червня 2017 року знаходяться у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження від 15.09.2017, актовий запис №1368. Згідно з\~ч.1\~ст.\~75\~СК\~України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до частини другої статті 84\~СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з частиною четвертою статті 84\~СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Частиною 1 статті 79 СК України встановлено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує державну соціальну допомогу. Враховуючи те, що дитина проживає разом з позивачем, а відповідач є батьком дитини, має працездатний вік, офіційно працює, має постійний дохід, задовільний стан здоровя, суд вважає, що відповідач може надавати дружині матеріальну допомогу на її утримання. Водночас, враховуючи обовязок відповідача [PERSON]В, утримувати спільну дитину сторін, те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2018 року, яке не набрало чинності, з відповідача [PERSON] стягнено на утримання спільної дитини сторін аліменти в розмірі ? частини, має на утриманні від першого шлюбу неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], якому допомагає в добровільному порядку, що підтверджується наданими квитанціями, суд зазначає, що задоволення позову в ? частині на утримання дружини [PERSON] буде перевищувати 50% доходу відповідача, що поставить його у скрутне матеріальне становище, а тому вважає за необхідне задовольнити позов частково та стягнути щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), починаючи стягнення з 23 січня 2018 року до досягнення дитиною [PERSON], [INFO], трирічного віку, тобто до 21 серпня 2020 року. Що стосується посилань відповідача на те, що на утриманні останнього перебуває його матір, якій він періодично допомагає, суд не може взяти до уваги, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Згідно із\~ст.12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: partial