Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

06.05.2014 до суду надійшов даний позов, у якому позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CSKOGA00000236 від 13.05.2008, в розмірі 19178,04 доларів США, що за курсом 11,22 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.04.2014 складає 215177,62 грн.: - звернути стягнення на квартиру загальною площею 58,90 кв.м., житловою площею 32,00 кв.м, яка розташована за адресою: Черкаська обл., Корсунь-Шевченківський район, смт. Стеблів, [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №CSK.OGA00000236 від 13.05.2008) ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПAT КБ "ПРИВАТБАНК" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; - виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: Черкаська обл., Корсунь-Шевченківський р-н., смт. Стеблів, [ADDRESS]. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором, згідно якого 13.05.2008 відповідач отримав кредит у розмірі 23020,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та відповідач 13.05.2008 уклали договір іпотеки, відповідного до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 58,90 кв.м., житловою площею 32,00 кв.м, яка розташована за адресою: Черкаська обл., Корсунь-Шевченківський район, смт. Стеблів, [ADDRESS], що належить відповідачеві на прав власності. 28.11.2011 було укладено Додаткову угоду до кредитного договору від 13.05.2008. Відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, тому він і пред'явив даний позов. Під час судового розгляду за клопотанням позивача було залучено до розгляду справи співвідповідача [PERSON] та позивач зменшив позовні вимоги щодо розміру заборгованості за кредитним договором №CSKOGA00000236 від 13.05.2008 з 19178,04 доларів США на 14761,43 доларів США (за курсом 21,9164830 відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.07.2015 складає 323518,60 грн.). У суд представник позивача з'явився, позов підтримав, надав пояснення аналогічні до позовної заяви. Відповідач [PERSON] та його представник і представник [PERSON] у суд з'явилися, проти задоволення позову заперечували повністю, мотивуючи тим, що розрахунок заборгованості за договором здійснено невірно та є недоведеним, позивач не звертався до відповідача з вимогою про дострокове повернення кредиту, вимоги позивача про виселення є передчасними та виселення з квартири є порушенням гарантованого законодавством права власності, а також звернення стягнення на предмет іпотеки неможливе під час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" . Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. У суді встановлено, що ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] 13.05.2008 уклали кредитний договір №CSK0GA00000236. Відповідно до п.8.1. кредитного договору Банк зобов'язався надати Відповідачу кредит у розмірі 23020, 00 доларів США строком до 13.05.2018 на наступні цілі: 20000,00 доларів США на споживчі цілі, 600,00 доларів США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 120 доларів США - страхування майна, 100,00 доларів США - особисте страхування, 2200,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу. Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Період сплати визначено період з 25 по 31 число кожного місяця. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати щомісячними платежами в сумі 393,36 доларів США (а.с.20-29). 28.10.2011 між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору № CSK0GA00000236 від 13.05.2008, згідно якої внесено такі зміни до кредитного договору: суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшити на 13,49 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0 доларів США, комісія у розмірі 0 доларів США, пеня у розмірі 13,49 доларів США. Пункт 8.1 кредитного договору викладено в новій редакції, згідно якій Банк зобов'язався надати Відповідачу кредит у розмірі 25125, 08 доларів США строком до 13.05.2018 на наступні цілі: 20000,00 доларів США на споживчі цілі, 600,00 доларів США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 4305,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу. Період сплати визначено період з 25 по 31 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати, починаючи з 28.10.2011 року Позичальник повинен сплачувати щомісячний платіж в сумі 459,52 доларів США (а.с.30-34). В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і Відповідач 13.05.2008 уклали договір іпотеки № СSК0GА00000236 (надалі - Договір іпотеки). Згідно п.33.3 Договору іпотеки Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 58,90 кв.м., житловою площею 32,00 кв.м, яка розташована за адресою: Черкаська обл., Корсунь-Шевченківський район, смт. Стеблів, [ADDRESS]. Відповідно до п.33.4 Договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмету іпотеки складає 151500,00 грн. (а.с.35-38). 13.05.2008 приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофановою Л.П. накладено заборону відчуження зазначеної в договорі двохкімнатної квартири [ADDRESS] Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, яка належить [PERSON] до припинення чи розірвання договору іпотеки (а.с.39). Останні платежі були здійснені відповідачем 29.11.2013 та 21.03.2014, що визнається сторонами та відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Позивачем відповідачу [PERSON] був направлений лист-вимога від 19.02.2014 (відмітка про відправлення на поштовому повідомленні від 21.02.2014 та отримання відповідачем 25.02.2014) в зв'язку з наявністю простроченої заборгованості усунути порушення умов Кредитного договору та в разі не виконання добровільно звільнити предмет іпотеки (а.с.17-19). Твердження відповідача як на підставу відмови в позові в зв'язку з тим, що позивачем не направлялась відповідачу вимога про дострокове погашення кредиту та виселення спростовуються матеріалами справи, зокрема листом від 19.02.2014 (а.с.17) та умовами кредитного договору, а саме пунктом 8.1.2 у разі порушення термінів оплати передбачених п.8.1.1 (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком погашення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), в останній день місяця, в якому відбулось порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Станом на 13.07.2015 сума заборгованості відповідача за кредитним договором становить 14761,43 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості від 13.07.2015 (а.с.153 - 158). Перерахунок заборгованості здійснюється за курсом 21,9164830 відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.07.2015 (а.с.159). Обгрунтування відповідача щодо неправильності розрахунку заборгованості наданого позивачем, так як позивачем не зазначені дати погашення кредиту, тобто не враховані всі платежі згідно квитанцій (а.с.99-111), які відповідач надав суду як додаток до заперечення, суд не бере до уваги оскільки відповідно до п.8.2 кредитного договору для виконання договору позивач відкрив відповідачу [PERSON] рахунок [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на погашення кредиту. А тому суд враховує квитанції про сплату, зокрема від 25.06.2008, 31.07.2008, 27.10.2008, 31.12.2008, 21.04.2009, 22.06.2009, 30.11.2009, 07.12.2009, 14.12.2009, 31.12.2009, 05.02.2010, 01.03.2010, 29.03.2010, 05.05.2010, 07.06.2010, 19.07.2010, 17.11.2010, 27.12.2010, 07.02.2011, 04.04.2011, 29.04.2011, 30.05.2011, 02.06.2011, 25.08.2011, 28.09.2011, 21.10.2011, 30.11.2011, 29.12.2011, 30.01.2012, 27.02.2012, 30.03.2012, 19.06.2012, 22.08.2012, 26.09.2012, 15.11.2012, 26.12.2012, 29.01.2013, 27.02.2013, 24.04.2013, 27.06.2013, 28.08.2013, 29.09.2013. Всі суми зазначені в перерахованих квитанціях відображені в розрахунку заборгованості по кредитному договору наданого позивачем. Інші квитанції, які відповідач надав суд вважає не належними доказами, оскільки у квитанціях вказане призначення платежу обмін або продаж валюти (наприклад квитанції від 24.04.2013, 28.08.2013, 27.02.2012, 07.02.2011, 29.04.2011, 02.06.2011, 21.10.2011, 25.08.2011, 02.12.2010, 05.05.2010, 17.11.2010, 29.09.2010, 07.12.2009, 21.04.2009), видача готівки (квитанція від 02.06.2011, 29.12.2011), внесення на рахунок, який відмінний від зазначеного у договорі (квитанції від 05.02.2010, 24.04.2013). Відповідно інформації, наданої Корсунь-Шевченківським районним сектором Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області № 446 від 12.05.2014 (а.с.60), в квартирі, розташованій за адресою: Черкаська обл., Корсунь-Шевченківський район, смт. Стеблів, [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.60). Свої зобов'язання за Кредитним договором ПАТ КБ «Приват Банк» виконав в повному обсязі, надавши Відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Згідно зі статтями 526, 527, 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно з ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК постійне житло вказується в рішенні суду. Постановою Кабінету Міністрів України №422 від 31.03.2004 «Про затвердження Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання" визначено умови формування фондів житла для тимчасового проживання громадян, які не мають або втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення. Згідно п.4 Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання фонди житла для тимчасового проживання формуються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, Київською і Севастопольською міськдержадміністраціями Стеблівською селищною радою листом від 03.08.2015 №02-24/94 повідомлено, що житла для постійного проживання, що надається громадянам, яких виселено з житла шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у комунальній власності Стеблівської селищної ради немає (а.с.174-175). Згідно постанов Верховного Суду України від 18.03.2015 (справа № 6-39цс15), від 24.06.2015 (справа №6-447цс15) при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Заслуговують на увагу твердження відповідача про застосування до даних правовідносин Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Відповідно до п.1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Згідно постанови Верховного Суду України по справі № 6-57цс15 від 27.05.2015 мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»" мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»" не підлягає виконанню. Оскільки кредит наданий в іноземній валюті на споживчі цілі відповідачу [PERSON] забезпечений шляхом укладення договору - іпотеки його житла (квартири), а тому рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»" не підлягає виконанню. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 27.05.2015 у справі за № 6-61цс15 у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Згідно ч.6 ст.38 Закону «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Враховуючи, що у договорі іпотеки сторони визначили, що вартість предмету іпотеки (квартири) складає 151500,00 грн., а заборгованість за кредитним договором становить 323518,60 грн. ,відтак суд вважає за необхідне визначити початкову ціну для реалізації квартири, яка встановлюється у звіті про оцінку нерухомого майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, який проводить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та призначається і залучається державним виконавцем у виконавчому провадженні в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про звернення стягнення на квартиру позивач обґрунтував і вони підлягають задоволенню, однак виконання рішення суду в цій частині не можливе на час дії Закону "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", щодо позовних вимог про виселення відповідачів, то такі задоволенню не підлягають. При частковому задоволенні позову суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати в справі, а саме судовий збір в розмірі 2273,58 грн.

Outcome: partial