Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], за участю органу опіки та піклування Вінницької міської ради, про зміну прізвища дітей. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вона з 17 серпня 2008 року перебувала в шлюбі з відповідачем, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2016 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. [PERSON] зазначає, що вже довгий час відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків, не приймає участі у житті дітей, не піклується про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Рішенням суду, після розірвання шлюбу, позивачу відновлено дошлюбне прізвище - «[PERSON]». Так, у зв'язку зі зміною її прізвища, вона бажає змінити прізвище дітей з «[PERSON]» на «[PERSON]», оскільки хоче, щоб в них було одне прізвище. Також, діти бажають носити прізвище матері. Крім того, різні прізвища мають не лише негативний психологічний вплив на дітей, а й певний дискомфорт при оформленні документів, реєстрації дітей до школи, садочку, гуртків. Оскільки відповідач заперечує проти цього, [PERSON] змушена була звернутися до суду з даним позовом та просить змінити прізвище [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з «[PERSON]» на «[PERSON]». В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Відповідач позов визнав та не заперечив проти його задоволення. Додатково зазначив, що він проживає в м. Вінниці, а позивач з дітьми - в м. Києві, тому він не має змоги постійно приділяти увагу дітям. Щомісяця він приїздить до дітей, надає матеріальну допомогу позивачу на їх утримання. Просив відмовити [PERSON] в задоволенні її позову та залишити дітям його прізвище. Представника органу опіки та піклування Вінницької міської ради - Бойко М.П. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, оскільки [PERSON] по мірі можливості займається вихованням дітей, цікавиться ними, надає матеріальну допомогу для їх утримання. Просила відмовити [PERSON] в задоволенні її позову. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON], відповідача [PERSON], представника органу опіки та піклування Вінницької міської ради - Бойко М.П., дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 17 серпня 2008 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що зроблено актовий запис № 1873. Також судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 02.02.2010 року відділом РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області (а.с. 5); [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 14.07.2011 року відділом ДРАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області (а.с. 6) та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 14.05.2014 року Відділом ДРАЦС Вінницького МУЮ у Вінницькій області (а.с. 7). Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31.05.2016 року по справі № 127/9824/16-ц позов [PERSON] задоволений та розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 17.08.2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1873. Після розірвання шлюбу відновлено [PERSON] дошлюбне прізвище «[PERSON]» (а.с. 8-9). Дане рішення суду набрало законної сили 11.06.2016 року. Згідно ст.ст. 51, 52 Конституції України, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство,материнство і батьківство охороняються державою. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Встановленим судом фактичним обставинам відповідають сімейні правовідносини, що регулюються Сімейним кодексом України та гарантуються Основним Законом України. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Прізвище дитини визначається за прізвищем батьків (ст.ст. 144 ч.1, 145 ч.1 СК України). Матеріалами справи встановлено, що прізвище сторін було єдине, на час перебування в шлюбі, тому діти були записані на прізвище [PERSON]. Після розірвання шлюбу позивач відновила собі дошлюбне прізвище. Таким чином, її прізвище не збігається з прізвищем дітей. Згідно ст.7, ч.1 ст.8 Конвенції ООН від 20.11.1989 року «Про права дитини» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Частинами третьою, п'ятою ст. 148 СК України визначено, що у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Отже, під час вирішення спору щодо зміни прізвища дітей береться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини. Суд звертає увагу, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що позивачем[PERSON] не надано суду жодного доказу відносно не виконанням [PERSON] своїх обов'язків щодо дітей. Крім того, внею навіть не зазначена дана обставина. Основною метою [PERSON] змінення прізвища дітей є її бажання, щоб діти мали її прізвище. Отже, судом встановлено, що [PERSON] добросовісно виконує свої батьківські обов'язки, а саме цікавиться життям дітей; бере участь в їх матеріальному утриманні по мірі можливості; раз на місяць їздить в м. Київ, щоб побачитись з дітьми; часто спілкується з ними по телефону. Тобто відповідач цікавиться внутрішнім світом дітей, піклується про їх здоров'я, фізичний та духовний розвиток, любить їх, а вони його. В зв'язку з цим, [PERSON] заперечує проти зміну прізвища дітей. Щодо твердження позивача відносно того, що перебування дітей на прізвищі «[PERSON]» має для них негативний психологічний вплив, дискомфорт при оформленні документів, реєстрації дітей до школи, садочку, гуртожитків, то суд зазначає наступне. Позивачем [PERSON] не надано жодного доказу на підтвердження даного факту. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною другою статті 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". [PERSON] таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Крім того, щодо твердження позивача, що дітей дражнять в садочку, школі, оскільки в них з матір'ю різні прізвища, то жодного доказу на підтвердження даного факту, суду не надано. Разом з тим, дана обставина не є вагомою, щоб змінювати прізвища дітям. Суд звертає увагу, що наразі дітям сторін виповнолося сім, шість та три роки. Відповідно до п.п. 1,2 ст. 3, ст.4, п.2 ст.6 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Щодо економічних, соціальних і культурних прав Держави-учасниці вживають таких заходів у максимальних рамках наявних у них ресурсів і при необхідності в рамках міжнародного співробітництва. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Частиною першою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON], понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed