Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

02.11.2017 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, яким просить позбавити батьківських прав відповідача - [PERSON] відносно її дітей: [PERSON], [INFO]. народження та [PERSON], [INFO]. народження, з метою захисту прав дітей, посилаючись на те, що відповідач не проживає разом з дітьми більш, ніж 10 років, не бере участі в їх вихованні і утриманні, не цікавиться їх життям, не забезпечує їм необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, взагалі, оскільки протягом більш, ніж 10 років, не спілкується з дітьми, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти. Відповідач, який про час і місце розгляду справи сповіщався належним чином - за адресою реєстрації місця проживання, - до суду не з'явився, мотиви його неприбуття суду невідомі. Таким чином суд вважає відповідача сповіщеним належним чином щодо дати й місця судового засідання. Позивач у судовому засіданні вимоги позову підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі, пояснивши, що [PERSON] є матір'ю її, позивача, онуків - [PERSON] та [PERSON], з дітьми не спілкується, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, не цікавиться їхнім здоров'ям та життям, самоусунулася від виховання дітей, у 2005 році виїхала за кордон на заробітки, де, з відомостей знайомих, створила нову сім'ю, місце перебування її не відоме, її батьки, що проживають у с.Криничне, не надають про це відомостей, онуками не цікавляться. Батько дітей - син позивача - [PERSON] - виїхав на заробітки три роки тому, місце проживання його наразі не відоме. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Болградської районної державної адміністрації Одеської області, у судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача, та висновок органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, просила при ухваленні рішення врахувати його. Свідки [PERSON] та [PERSON] - класні керівники дітей- [PERSON]. та [PERSON], а також самі діти, допитані у судовому засіданні, - підтвердили суду відомості, надані позивачем. Розглянувши у судовому засіданні документи та матеріали, що містяться в матеріалах справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні ним правовідносини: - відповідач [PERSON] є матір'ю неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER], виданого повторно 2007 року Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області, а/з10 (а.с.21), та малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження дитини а/з 22 (а.с.20); - згідно довідки ВК Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області [PERSON], [INFO] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] але з 2005 року не проживає за даною адресою ( а.с.13); - згідно довідки Виноградівської загальноосвітної школи І -ІІІ ступенів імені О.О. Банєва Болградської районної ради Одеської області, від 18.09.2017 року за №374, [PERSON] є матір'ю [PERSON], учня 7-го класа та [PERSON], учня 11-го класа цієї школи, з дітми не спілкується, матеріальної допомоги на їх утримання та виховання не надає, не цікавиться їхним здоров'ям та життям, самоусунулася від виховання дітей, до школи жодного разу не з'явилася за період навчання дітей, що підтверджується заявою позивача і висновком органу опіки та піклування, який розглядав це питання (а.с.11); - згідно довідок Виноградівської загальноосвітної школи І -ІІІ ступенів імені О.О. Банєва Болградської районної ради Одеської області від 04.09.2017 року за №345 та від 05.09.2017 року за №356 , вихованням [PERSON] та [PERSON] займається бабуся - позивач [PERSON] (а.с.18); - на твердження позивача, відповідач не спілкується з синами з 2005 року, матеріально не допомагає, не цікавиться їх здоров'ям та життям, утриманням та вихованням, залишила їх на виховання чоловіка, свекра та свекрухи - позивача - коли молодшому з дітей виповнився рік, що підтверджено висновком органу опіки та піклування Болградської райдержадміністрації "Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO]" та [PERSON] 28.04.2001 року від 06.10.2017 року за № 01/ Б-2049/401 (а.с.23); - з місця проживання позивач характеризується позитивно (а.с.16); - згідно акту житлово-побутових умов, онуки позивача [PERSON] та [PERSON] проживають разом з бабусею та дідусем, в них є всі умови для життя і розвитку (а.с.20). Згідно матеріалів справи - позивач не чинить перешкод у спілкуванні дітей - [PERSON] та [PERSON] з відповідачем, яка й не намагалася цього робити, зі слів позивача - відповідач не бачила дітей з 2005 року й не проявляє до них цікавості, що підтверджується довідкою школи та поясненнями свідків. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач свідомо порушує свої зобов'язання, закріплені у статті 51 Конституції України від 28 червня 1996року, згідно якої «Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття», та закріплене у ст.180 Сімейного Кодексу України таке ж саме положення. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: "Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення". А ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє в Україні з 27 вересня 1991 року, регламентовано, що "Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, беручи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, що відповідають за неї за законом і з цією метою вживають усі відповідні законодавчі та адміністративні заходи". Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001року №2402 регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону регламентовано, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтями 12, 15 вищеназваного Закону зазначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних стосунків і прямих контактів. Батьки, що проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, дитина також має право спілкуватися з батьком, що проживає окремо. В результаті розгляду наданих суду відомостей та доказів, що містяться в матеріалах даної цивільної справи, судом достовірно було встановлено, що відповідач свідомо не виконує своїх обов'язків з виховання дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], оскільки ухиляється від спілкування з ними, на виклик суду не з'явилася, хоча має реальну можливість здійснювати свої батьківські обов`язки, оскільки, як стверджувала позивач у позові, перешкод у спілкуванні їй, відповідачу, з синами, - ніхто не чинив і не чинить, і ці твердження ніким не спростовані. Відповідно до п.2ч. ст.164 Сімейного кодексу України мати, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що в інтересах дитини, з метою захисту його прав, позов підлягає задоволенню, тому вимога позивача про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] - підлягає задоволенню. Крім того, Законодавством України передбачено, що мати і батько мають рівні обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч.1ст.141 СК України). Відповідно до ст.ст.180,181ч.3,ст.188,183ч.1 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу батьків або в твердій грошовій сумі, при визначені розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення, частка заробітку (доходу) матері, батька, що стягується як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.2ст.166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини, а ч.3ст.166 цього кодексу передбачає, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно ухвалює рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст.182 Сімейного кодексу Українипередбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а ч.1ст.191 цього кодексу, - що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що при визначенні розміру аліментів, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі та за період, визначені позивачем, що не суперечать вимогам законодавства - для утримання неповнолітніх дітей, починаючи з дня звернення позивача до суду і до досягнення кожною дитиною повноліття. Відповідно з вимогами ч.6 ст. 141 ЦПК України, також підлягає стягненню на користь держави з відповідача судовий збір в розмірі 640 гривень.

Outcome: approved