Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В позовній заяві вказує, що він з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі. 18 липня 1989 року в них народився син [PERSON]. Внаслідок непорозумінь, які постійно виникали між ним та дружиною у зв'язку з його захворюваннями, у 1994 році шлюб було розірвано. Після смерті батьків, 09 листопада 1998 року він успадкував квартиру [ADDRESS], про що Першою рівненського державною нотаріальною конторою було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом. На початку 2000 року до нього звернулась колишня дружина - [PERSON] з проханням зареєструвати у помешканні сина. На той час, внаслідок хвороби - розсіяного склерозу, якою він хворіє понад 23 роки, вже був прикутий до ліжка і потребував постійної допомоги. Така пропозиція була дуже позитивною, адже думав, що відповідачі будуть йому допомагати. Дружина повідомила, що для того, щоб вони йому допомагали, необхідно підписати документи, надані нотаріусом. Однак після підписання, він вважав, що це, договір довічного утримання, відповідачі втратили до нього інтерес. Син став дорослим, але жодного разу його не відвідав, колишня дружина теж. В середині 2013 року він звернувся до соціальних служб з метою надання, як інваліду першої групи, допомоги їх працівниками і дізнався, що квартира йому не належить. Вказує, що відповідач [PERSON], скориставшись його безпорадним становищем, довірою, свідомо ввела в оману і спонукала його на вчинення дій, які б він ніколи не вчинив. Жодних намірів дарувати житло, яке є єдиним засобом для існування, він не мав. Вказує, що договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Однак, жодні дії по передачі вчиненні не були, він постійно жив і живе у даній квартирі, ніколи не знімався з реєстраційного обліку за даною адресою. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить визнати недійсним договір дарування АЕР № 277401 від 04 березня 2002 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], діючою в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2167. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги позивача заперечив повністю та пояснив, що в задоволенні позову має бути відмовлено з підстав пропуску встановленого законом строку позовної давності. Вказав, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи не правильне його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним та підставою для поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав. Вказує, що в позовній заяві зазначено, що в середині 2013 року [PERSON] взнав що квартира йому не належить і посилається на те, що він думав, що підписує договір довічного утримання. Однак укладення як договору дарування так і договору довічного утримання передбачає перехід права власності в момент укладення та посвідчення даних правочинів. Тобто, це стверджує, той факт, що при укладенні договору, нотаріусом було роз'яснено позивачу наслідки підписання договору, а саме перехід права власності. Тобто посилання позивача на те, що до середини 2013 року йому не було відомо про перехід права власності на квартиру не відповідають дійсності. Крім того, вказує, що жодних перешкод в користуванні квартирою відповідачами не здійснюється, більше того, проводиться оплата всіх необхідних комунальних та інших платежів за утримання квартири та збереження в ній умов для належного проживання. Просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON], будучи неодноразово повідомленою про час і місце судового засідання, в судове засідання не зявилась, заперечення проти позову не подала, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без її участі не подала. За таких обставин, суд вважає за можливе, розглянути справу без її участі. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON] [PERSON], вивчивши всі обставини справи, всебічно, повно та обєктивно дослідивши докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного переконання. В судовому засіданні встановлено, що 04 березня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], діючою в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], був укладений договір дарування АЕР № 277401, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2167. До моменту оформлення договору дарування, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 листопада 1998 року, виданого Першою рівненського державною нотаріальною конторою. В даний час, у спірній квартирі, зареєстровані дві особи [PERSON] та його син [PERSON], проживає одна особа [PERSON], який є інвалідом першої групи довічно та потребує стороннього догляду. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що укладений у 2002 році договір дарування був укладений з використанням його безпорадного стану, під впливом обману та з використанням його довіри. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що представник позивача не довів свої позовні вимоги виходячи з наступного. З дослідженого в судовому засіданні договору дарування від 04.03.2002 року судом встановленого, що п. 6 договору підтверджує, що "Даруватель" дарування здійснює без будь-яких як фізичного так і морального тиску, і гарантує, що житло, яке є предметом цього договору на момент його укладання нікому іншому не продане, не подароване, як внесок до Статутного фонду юридичної особи не передане, не відчужене іншим особам, не заставлене, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прихованих недоліків, а також прав щодо нього у третіх осіб (в тому числі за договорами найму чи оренди) як в межах, так і за межами України, немає. Пунктом 7 договору "Даруватель" та "Обдарований", стверджують, що договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. З примітки до договору дарування складеної приватним нотаріусом після тексту договору, судом встановлено, що «договір підписано сторонами у її присутності. Особу сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. У звязку з хворобою Дарувателя договір посвідчено на дому м. Рівне, по Білякова, 10, кв. 83, о 16 годині 15 хвилин. Суд вважає, що даним доказом доводиться, що [PERSON] здійснював правочин без будь-якого фізичного і морального тиску, договір укладався не про людське око, не приховував іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки та спростовуються пояснення представника позивача, що [PERSON] не розумів значення своїх дій і вважав договір дарування договором довічного утримання. З дослідженого в судовому засіданні рішення Рівненського міського суду від 28 квітня 2011 року, яке набрало законної сили, судом встановлено, що [PERSON] в позовній заяві поданій до сина [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, на момент подачі позовної заяви, знав і усвідомлював те, що він квартиру [ADDRESS], саме, подарував своєму сину, а не оформив договір довічного утримання. Зокрема судом встановлено, що «[PERSON], [INFO], є повнолітнім працездатним сином позивача [PERSON], якому із 09 червня 2004 року повторно встановлена перша група інвалідності довічно внаслідок загального захворювання, котрий потребує постійного стороннього догляду на підставі довідки МСЕК серії МСЕ № 058685. Договором дарування між сторонами, посвідченим 04.03.2002 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області [PERSON] за реєстровим номером 2167, підтверджується факт дарування позивачем [PERSON] належної йому на праві приватної власності квартири [ADDRESS] на користь сина, відповідача в справі [PERSON], право власності за відповідачем зареєстровано у встановленому порядку 04.03.2002 року за № 124-118-34548.». Даним рішенням на користь [PERSON] стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень щомісячно. В судовому засіданні сторони по справі підтвердили, що заборгованість [PERSON] по аліментах по даному рішенню відсутня. Дослідженим доказом підтверджується те, що [PERSON] знав і усвідомлював, що квартира [ADDRESS], була подарована його сину [PERSON], а також спростовує пояснення представника позивача про те, що син [PERSON] [PERSON] не приймає участь у матеріальному забезпеченні хворого батька, а також те, що [PERSON] дізнався про існування договору дарування від 04.03.2002 року тільки у середині 2013 року. Допитаний в судовому засіданні як свідок позивач [PERSON] дав пояснення, що сина не бачив вже близько 10 років, коли підписував документи не знав, що підписує, цим питанням займалась дружина, «хотів написати заповіт, дружина зробила по своєму». Дружина обіцяла допомагати йому, прибирати. Документи перед підписанням не читав, зокрема і через те, що вже тоді мав поганий зір. З тих пір за квартиру весь час платить сам. Про те, що підписав договір дарування взнав близько пяти років назад, коли готувались документи на подання позовної заяви до суду про стягнення аліментів. Вказав, що його ввели в оману, тому що підписуючи договір дарування йому обіцяли підтримку та піклування. Суд частково вважає пояснення [PERSON] правдивими, оскільки пояснення про те, що «він не знав, що підписував» суперечать відомостям наведеним у договорі дарування від 04.03.2002 року, а пояснення, що «тільки він оплачує комунальні послуги» суперечить дослідженим в судовому засіданні квитанціям про сплату комунальних послуг. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що вона є засновником громадської організації «Моя Надія», більше року назад прийняла на роботу на посаду соціального працівника [PERSON], яка здійснює безпосередній догляд за [PERSON], прибирає його помешкання, купує продукти, готує їжу, слідкує за його гігієною. Свідок [PERSON] повідомила, що працює соціальним працівником громадської організації «Моя Надія», здійснює догляд за [PERSON], якого знає недавно. Підтвердила, що [PERSON] є особою, яка потребує стороннього догляду, оскільки не може самостійно себе обслуговувати, вона знає його недавно, крім неї ніхто інший йому не допомагає, про обставини укладення договору дарування від 04.03.2002 року їй нічого не відомо, оскільки тоді вона за ним не доглядала. Аналізуючи покази свідків, суд приходить до переконання, що їх покази не можуть ні спростувати, ні підтвердити обставини укладення спірного договору дарування, оскільки на момент вчинення даного правочину вони знайомими не були. За клопотанням представника відповідача, судом була призначена судово-психологічна експертиза. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 159/15 від 21.05.2015 року, [PERSON] в момент укладення договору дарування АЕР № 277401 від 04 березня 2002 року, з урахуванням наявних у нього хвороб, прийманням ліків, сімейних обставин та індивідуально-психологічних особливостей, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Даним доказом підтверджується, що [PERSON] в момент укладення договору дарування від 04 березня 2002 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними та спростовуються пояснення представника позивача про те, що [PERSON] перебував у хворобливому тяжкому стані і договір уклав під впливом обману та перебуваючи у тяжкому фізичному та матеріальному становищі. З досліджених в судовому засіданні квитанцій на сплату комунальних послуг («Рівнеенерго», «Рівневода», «Рівнеоблводоканал») судом встановлено, що після оформлення спірного договору дарування, до 10.06.2006 року оплату комунальних послуг проводив виключно позивач [PERSON], після червня 2006 року особові рахунки були переоформлені на його сина [PERSON], і їх оплату проводив частково позивач [PERSON], частково відповідач [PERSON] Згідно п 4. прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пункт 6. кодексу передбачає, що Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином суд вважає, що незважаючи на те, що договір дарування від 04 березня 2002 року був укладений до надбання чинності Цивільним кодексом України, до спірних правовідносин слід застосовувати положення діючого Цивільного кодексу України стосовно недійсності правочину та застосування строків давності. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання сторонами у момент вчинення правочину положень ст. 203 ЦК України. Аналізуючи в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що в момент укладення договору дарування від 04 березня 2002 року [PERSON] мав відповідний обсяг цивільної дієздатності, договір не суперечить інтересам держави та суспільства. Представник позивача не довів, що волевиявлення учасників правочину було невільним і не відповідало їх внутрішній волі. Відповідач [PERSON] прийняв дарунок, шляхом переоформлення на себе особових рахунків на сплату комунальних послуг та приймає участь у матеріальному забезпеченні батька шляхом сплати аліментів. Крім того, суд погоджується з позицією представника відповідача [PERSON] стосовно спливу строків позовної давності. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З пояснень допитаного в судовому засіданні у якості свідка позивача [PERSON] судом встановлено, що він взнав, що подарував квартиру своєму сину коли готував позовну заяву до суду про стягнення аліментів з сина. Дані покази підтверджуються рішенням Рівненського міського суду від 28 квітня 2011 року по справі 2-441/11. Таким чином, судом встановлено, що з моменту коли [PERSON], з його слів, дізнався про існування договору дарування і до моменту звернення до суду пройшло більше трьох років. Підстав для поновлення строків позовної давності суд не вбачає. З огляду на вище наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним є недоведеними, а договір дарування від 04.03.2002 року не суперечить діючому законодавству. На підставі викладеного, у відповідності до ст. ст. 203, 204, 215, 256, 257 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 60, 88, 130, 212, 213, 215, 220 ЦПК України суд,

Outcome: dismissed