Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

У травні 2021 року до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до Іллінецької міської ради Вінницької області про визнання права власності на 2/3 житлового будиноку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом. Позов мотивувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , який за життя залишив заповіт, яким земельну ділянку (пай) площею 2,7109 га, що розташована на території Іллінецької міської ради, яка належала йому на підставі державного акту серія ВН № 125070 виданого Іллінецькою районної державною адміністрацією заповів своїй доньці [PERSON] .. У встановлений законом строк позивач звернулась до приватного нотаріуса Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Таранюка Т.Є, із заявою про прийняття спадщини від 24.06.2020 р., на підставі якої заведено спадкову справу № 108/2020 та позивачу видано свідоцтво на право на спадщину за заповітом. Також за життя [PERSON] належало 2/3 частки житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] відповідно свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок № [NUMBER] від 24 жовтня 1986 р., виданого виконавчим комітетом Іллінецької селищної ради народних депутатів Вінницької області, як голові колгоспного двору. Позивач зазначає, що вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , оскільки його дружина та мати позивача [PERSON] відмовилась від обов`язкової частки на спадщину надавши нотаріусу відповідну заяву. В подальшому позивач звернулася до приватного нотаріуса Іллінецького районного нотаріального округу Таранюка Т.Є. для оформлення своїх спадкових прав на вказану частину житлового будинку, однак постановою від 29.04.2021 р. № 188/02-31 нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на право власності на вказану частку житлового будинку на ім`я покійного, [PERSON] , тому позивач змушена звертатися до суду за захистом своїх спадкових прав. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 14 травня 2021 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, натомість подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити в повному обсязі та розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги селищна рада визнає, проти їх задоволення не заперечує та просить проводити розгляд справи у відсутність представника міської ради. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, згідно частини 3 статті 211 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Згідно частин 3-4 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні та задоволення позову з таких підстав. Положеннями статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається після смерті фізичної особи, або оголошення її померлою. Судом установлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 7) [PERSON] , помер [INFO] , після смерті він залишив заповіт який був ним складений 01 вересня 2015 р. та завірений секретарем Павлівської сільської ради Іллінецького району Вінницької області Білоус Л.Г. і зареєстрований у реєстрі за №18 (а.с. 45), яким земельну ділянку (пай) площею 2,7109 га, що розташована на території Іллінецької міської ради, яка належала йому на підставі державного акту серія ВН №125070 виданого Іллінецькою районної державною адміністрацією (а.с.54) заповів своїй доньці - позивачу у справі [PERSON] , та остання у встановлений законом строк, подавши заяву на прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] переоформила земельну ділянку на себе, отримавши свідоцтво на право на спадщину за заповітом видане приватним нотаріусом Іллінецького нотаріального округу Таранюком Т.Є. зареєстроване в реєстрі за № 230 та ним було заведено спадкову справу № 108/2020 (а.с.34-64) . На день смерті [PERSON] у власності останнього перебувало 2/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав покійному, як голові колгоспного двору, що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] від 24 жовтня 1986 р, виданим виконавчим комітетом Іллінецької селищної ради народних депутатів Вінницької області (а.с.13). Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно частини 3 статті 3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-ІV права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положеннями частини 4 статті 3 зазначеного Закону України права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 р. № 56; Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 р. № 56, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за № 31/1056; Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 р. № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445. Як вбачається із копії технічного паспорта виданого 16.04.2021 р. Гайсинським МБТІ (а.с.15-17) на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] складений на ім`я позивача - [PERSON] , даний будинок було введено в експлуатацію у 1969 р. тобто, в той час, коли нормами діючого в той час законодавства не було передбачено жодних реєстраційних дій щодо права власності на житло. Єдиним доказом належності житла особі були відповідні записи у по господарських книгах сільських рад. Згідно довідки від 16.04.2021 р. № 12, виданої виконавчим комітетом Іллінецької міської ради Вінницької області (а.с.18) вбачається, що відповідно до Указу Президії Верховної Ради УРСР від 01 грудня 1986 р. «Про віднесення селищ міського типу Іллінці та Шаргород Вінницької області до категорії міст районного підпорядкування» селище міського типу Іллінці- центр Іллінецького району Вінницької області віднесено до категорії міст районного підпорядкування, а у містах погосподарський облік не здійснювався, тому відомості про склад двору колишнього села Джупинівка станом на 15 квітня 1991 року відсутні. Нині чинне законодавство не містить визначення поняття „колгоспний двір". З прийняттям Закону України „Про власність" від 07.02.1991 р., який втратив чинність 20.06.2007 р., колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного кодексу України вилучено статті, що встановлювали його статус (Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 16 грудня 1993 р. № 3718-ХІІ, який набрав чинності з 18 січня 1994 р.). Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Частки усіх членів колгоспного двору у майні колгоспного двору були рівними. У разі смерті одного з членів колгоспного двору, спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів, не відкривалася. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору (стаття 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року). У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р. мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. При цьому пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України „Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р., мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 р. поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Фактом підтвердження належності 2/3 вказаного вище житлового будинку, покійному [PERSON] є свідоцтво № [NUMBER] від 24 жовтня 1986 р., видане виконавчим комітетом Іллінецької селищної ради народних депутатів Вінницької області (а.с.13), відповідно до якого покійному [PERSON] , надано право особистої власності як голові колгоспного двору до якого відносився 2/3 житлового будинку садибного типу з господарським будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] станом 15.04.1991 р. За приписами статей 120, 121, 123 ЦК Української PCP майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні. З огляду на вище викладені норми законодавства, після смерті батька позивача - [PERSON] [INFO] , його частка як голови колгоспного двору перейшла до його дружини [PERSON] , яка подала до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини та доньки [PERSON] та спадкується в загальному порядку. Положеннями статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно частини 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається зі змісту спадкової справи № 108/2020 (а.с.34-64) позивач прийняла спадщину за заповітом на земельну ділянку (пай) площею 2,7109 га, що розташована на території Іллінецької міської ради, що також підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом зареєстрованого в реєстрі за № 10/2020 (а.с.12), крім того позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом на спадкування майна належного її батьку, а саме: 2/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Відповідно до положень статей 1268 - 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернулася до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частки вказаного вище житлового будинку та постановою приватного нотаріуса Іллінецької Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Таранюка Т.Є. від 29.04.2021 р. № 188/02-31 (а.с.19) позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через відсутність правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця. У відповідності до частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Враховуючи вищевикладене, а також визнання позовних вимог відповідачем, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати право власності на 2/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. На підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір, пропорційно до задоволених вимог. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого ним судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було. Беручи до уваги вищенаведене та

Outcome: approved