Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Другого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, Державної казначейської служби України, про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 33610 грн. та моральної шкоди 3000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Рішенням Приморського районного суду м. Одеси на відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, стягнуто з кредитної спілки «Україна» на користь позивача 27040 грн. 25.03.2016 року у заяві до Приморського відділу ДВС з наданням виконавчого листа просив відкрити виконавче провадження з примусового виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на кошти одержані КС «Україна» за вироком суду, а також на арештоване майно слідчим органом яким забезпечувався завлений цивільний позов у кримінальному провадженні. 05.04.2016 року постановою державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження виконавчий лист №522/16988/15-ц був повернутий без виконання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2018 року дії державного виконавця та постанова про відмову у відкритті провадження визнанні незаконними. Позивач, 15.06.2018 року звернувся до державного виконавця з вимогою виконати ухвалу суду від 13.04.2018 року, що набрала законної сили, однак ухвалу суду не виконано, заяву не розглянуто. Позивач вважає, що неправомірними діями посадовою особою державного виконавчого органу і подальшим не виконанням рішення суду упродовж 2 років 7 місяців, завдана майнова шкода у розмірі 33610 грн., яка складається з грошової суми, що підлягає стягненню - 27040 грн., та індекс інфляції за період з березня 2016 р. по вересень 2018 р. - 124,3%. Також, позивач оцінив моральні страждання у розмірі 3000 грн. Ухвалою суду від 17.09.2018 року провадження по справі було відкрито та справу було призначено до судового розгляду на 29.10.2018 року. 29.10.2018 року розгляд справи був відкладений на 10.12.2018 року. 05.11.2018 року від представника Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позов. Сторони 10.12.2018 року у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представник Другого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області надав до суду заяву, згідно якої просив відкласти розгляд справи до розгляду апеляційної скарги Другого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2018 року у справі №522/6776/16-ц. Від позивача 10.12.2018 року до суду надійшла заява, згідно якої просив розгляд справи зупинити до розгляду апеляційної скарги Другого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2018 року у справі №522/6776/16-ц. Позивач просив справу розглядати за його відсутності. Ухвалою суду від 10.12.2018 року заяву позивача було задоволено та провадження у справі зупинено до набранням законної сили судовим рішенням, винесеним за розглядом справи №522/6776/16-ц за скаргою [PERSON] на дії головного державного виконавця Другого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Перчика В.О. 11.04.2019 року надійшла заява позивача, згідно якої просив поновити провадження у справі, у зв`язку з тим, що 02.04.2019 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційна скарга Другого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області була залишена без руху, а узвала суду від 13.04.2018 року залишена без змін. На запит суду 11.04.2019 року було надано належним чином завірену копію вищевказаної постанови Одеського апеляційного суду від 02.04.2019 року, прийняту по справі №522/6776/16-ц.. Ухвалою суду від 12.04.2019 року провадження у справі відновлено, а справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 20.05.2019 року підготовче засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті на 09.07.2019р. Судове засідання 09.07.2019р. у зв`язку з клопотанням представника Другого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області про відкладання засідання слухання справи відкладено на 05.09.2019р. (в період з 01.08.2019р. по 04.09.2019р. головуючий суддя перебував у відпустці). В судове засідання 05.09.2019 року з`явились позивач [PERSON] та представник ДВС Мікуліна Т.О. Позивач просив прийняти заяву про уточнення (зменшення) позовної вимоги в частині відшкодування майнової шкоди та підтримав позовну заяву з підстав викладених в неї, зазначену заяву було залишено без розгляду протокольно на підставі п.2 ч.2 ст.49,182, ч. 2 ст. 222 ЦПК України. Представник ДВС просив залучити письмові пояснення по справі та просив відмовити у прийнятті зменшення вимог а також відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно письмових пояснень представника Другого Приморського ВДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області, позивач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідачів, а також наявності причино-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою. Позивачем жодним чином не доведено факт протиправних дій або бездіяльності відповідача, також не доведено причинний зв`язок між шкодою та начебто протиправними діями відповідача. В судове засідання не з`явився представник співвідповідача- ДКС України, про час і місце судового засідання були сповіщені належним чином, причини неявки суд не повідомили. В матеріалах справи наявний відзив представника Державної казначейської служби, відповідно якого представник просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. На думку представника Державної казначейської служби виниклі правовідносини стосуються [PERSON] та Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Державна казначейська служба України, з якої позивач просить стягнути шкоду, є окремою юридичною особо, самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, в повному обсязі виконує свої завдання та функції і ніяких прав та законних інтересів позивача не порушувала. Отже, відшкодування завданої позивачу шкоди, у випадку встановлення судом дійсності її завдання повинно здійснюватися з Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.03.2016р. видано виконавчий лист Приморським районним судом згідно рішення суду від 10.02.2016р. по справі №522/16988/15-ц, відповідно якого підлягає стягненню з КС «Україна» на користь [PERSON] матеріальна шкода в розмірі 27040 грн. 25.03.2016р. [PERSON] звернувся до Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом та виконавчим листом (а.с.5). Постановою державного виконавця Перчик В.О. від 05.04.2016р. було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі п.6-1 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» та повернуто заявнику виконавчий лист. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2018р. (справа №522/6776/16-ц) скаргу [PERSON] на дії державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ОМУЮ Перчика В.О. задоволено. Визнано діїдержавного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ОМУЮ Перчика В.О. не правомірними. Визнано постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 04.04.2016 року незаконною. Зобов`язано головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ОМУЮ Перчика В.О. усунути порушення чинного законодавства та вчинити дії відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження». (а.с.6-7). Постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 02.04.2019 року апеляційну скаргу Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області залишено без задоволення. Ухвалу Приморського районного міста Одеси від 13 квітня 2018 року залишено без змін. (а.с.66-68). 15.06.2018р. заявник знову звертається до державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ОМУЮ Перчика В.О. з заявою про надання виконавчого листа та і про його виконання згідно рішення суду.(а.с.8). З пояснень сторін по справі судом встановлено, що на час розгляду позову виконавче провадження за вказаним виконавчим листом так і не відкрито та будь-які дії задля виконання рішення суду державним виконавцем не здійснені. Предметом позовних вимог є стягнення матеріальної шкоди з держави у розмірі 27040 грн. та з урахуванням індексу інфляції у розмірі 33 610 грн., та стягнення моральної шкоди у розмірі 3000 грн.. Підставою позовних вимог позивач зазначає що саме держава несе відповідальність за невиконання рішення суду та посилається на Конституцію України, ст..ст. 23,1166,1174 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду є заподіяння майнової шкоди. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі. Отже, судовим рішення встановлено протиправну бездіяльність заступника начальника ВДВС при здійсненні виконання судового рішення. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. При відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України та ст. 11 Закону України від 24 березня 1998 р. N 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу" (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 р. у справі N 6-48цс13). Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). За положеннями ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. У зазначених правовідносинах діє презумпція завдавача шкоди, яка звільняє позивача від доведення вини відповідача і зобов`язує саме ВДВС довести відсутність своєї вини у завданні шкоди позивачу, яка ВДВС не спростована. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України N 6-440цс16 від 25 травня 2016 року, яка згідно зі ЦПК України є обов`язковою для судів. Така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Така правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року та у Постанові Верховного Суду, від 30.01.2019, № 199/1478/17|61-4779св18,. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Законом України N 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). Згідно усталеної практики ЄСПЛ, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу N 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року N 18966/02). Суд погоджується з посиланням позивача щодо того що кошти, які за рішенням суду стягнути з боржника на його користь розцінюються як кошти, на які він має право власності , а таким чином і про порушене право у зв`язку з невиконанням рішення суду та відмовою у відкритті виконавчого провадження. Проте кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є 2-й Відділ ДВС (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Проте суд вважає безпідставною вимогу позивача про стягнення з держави матеріальної шкоди у розмірі 27040 грн. та з урахуванням індексу інфляції у розмірі 33 610 грн., оскільки на користь позивача вже рішенням суду стягнуто з боржника 27 040 грн., та відповідачі не відповідають за невиконанні зобов`язаннями Кредитної спілки, а тому і не підлягаю також стягненню з держави кошти з урахуванням індексу інфляції. У зв`язку з цим, у задоволенні цих вимог слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 3000 грн.: У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Наявність моральної шкоди позивач мотивував наступним: неправомірні дії відповідача призвели до того, що він був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже, витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, оскільки у зв`язку із необхідністю участі у судовому процесі для належного відстоювання своїх прав він повинен був декілька разів їхати до суду 1-ї та апеляційної інстанції, та на тривалість невиконання рішення суду з 2016р. Усі ці обставини призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань, що негативно позначилося на його психоемоційному стані . Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діями заподіювача шкоди та вина останнього в заподіянні шкоди тощо. Верховний Суду України у постанові Пленуму від 31 березня 1995 року N 4 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив, що суд зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Здійснивши аналіз указаних норм законодавства, можна зробити висновок, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Проте в своєму позові позивач вимагаючи стягуючи кошти з держави, не врахував, що збитки, спричинені співробітниками ВДВС, які виконують свої обов`язки відповідно до наданих законодавством повноважень і в рамках Закону України "Про державну виконавчу службу", компенсуються Службою за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується територіальним органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до статті 43 БК України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює Держаний бюджет України або державу. Статтею 23 БК України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Відповідно до пункту 23-1 статті 2 БК України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Державній казначейській службі України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових/службових обов`язків. Таким чином, при встановлені дійсного спричинення шкоди позивачу стягнення повинно проводитись не з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, а з рахунків винних органів, як розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України (тобто, безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджетних установ). Отже, окремі юридичні особи, в тому числі, Другий Приморський відділ ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та шкода, у разі дійсного її заподіяння, повинна відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, а останні зобов`язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань. Саме до таких висновків прийшов ВС у своїй постанові від 01.08.2018р у справі №520/4116/16-ц. Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 12 статті ЦПК України суд зобов`язаний сприяти у здійснені сторонами своїх прав., а отже, у такому випадку повинен був роз`яснити позивачам їх право на здійснення процесуальних дій та можливі наслідки їх нездійснення. Проте позивач в судовому засіданні заперечував щодо залучення як співвідповідача ГУ ДКС України в Одеській області, яке є територіальним органом, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Крім того, за загальним правилом (частина друга статті 13 ЦПК України) збирання доказів у цивільній справі не є обов`язком судів. Згідно ч. 3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:письмовими, речовими і електронними доказами;висновками експертів; показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Таким чином, суд вважає недоведеним позовні вимоги до обох відповідачів, а від так враховуючи вищевикладене суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди з держави за рахунок коштів Державного бюджету.

Outcome: dismissed