Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що позивач є власником 6/50 частини домоволодіння [ADDRESS] . На даний час у домоволодінні [ADDRESS] , зареєстрована позивач [PERSON] та відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] є зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , однак в домоволодінні не проживає з 2001 року та відповідач [PERSON] також є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , однак в домоволодінні не проживає з 2003 року без поважних причин. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, які нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб, у зв`язку з чим позивач змушений їх сплачувати самостійно в повному обсязі. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинили, вони добровільно визначили собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користуються. Тому позивач просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02.08.2021 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.10.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 23 листопада 2021 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судове засідання позивач не з`явилась, до суду надано заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, надали до суду заяви в яких не заперечували проти позовних вимог, крім того зазначили, що на даний час вони є громадянами Російської Федерації, на підтвердження чого надали копії паспортів. Дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 6/50 частин домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку зареєстрованого в реєстрі за №293 (а.с.14-15). Згідно з довідкою № 4149 від 31.05.2021 про склад сім`ї, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є зареєстрованими в домоволодіння [ADDRESS] (а.с.6), проте не проживають у вказаному домоволодіння з 2003 та 2001 року, що було визнано відповідачами, отже не підлягає доказуванню. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, проте позивачем не заявлено відповідної позовної вимоги, тому суд вважає понесені позивачем судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved