Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

03.10.2013 року Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" (далі Банк, позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), яким просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 155 125,52 доларів США, що за курсом НБУ 7,99 грн., складає 1 239 452,90 грн., звернути стягнення на квартири [NUMBER] та [NUMBER] по [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо корегування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком всіх передбачених нормативно-правовими актами дій необхідних для продажу предмету іпотеки; також просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирах квартиру [NUMBER] та [NUMBER] по [ADDRESS], зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України. Судові витрати просив покласти на відповідача. Представник позивача просив задовольнити позов в частині звернення стягнення на майно, щодо вимоги в частині виселення та зняття з реєстрації відповідача та інших осіб покладався на розсуд суду. Відповідач не звився, про причини своєї неявки не повідомив. Справа призначена в порядку заочного розгляду, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, доводи позовної заяви, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526, 530, 599 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним . Виходячи з положень статей 626, 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд зазначає, що відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що відповідає положенням ст. 628 ЦК України. Згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторін. За приписами ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 589 ЦК України та ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки, визначені положеннями ст.ст. 38-39 Закону України "Про іпотеку". Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Виходячи зі змісту статей 610, 629, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Договір є обов'язковим для виконання сторонами. При цьому боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Судом встановлено, що 31.07.2008 року між Банком та відповідачем укладений договір № 2008-122 (далі Кредитний договір), за яким останній отримав споживчий кредит на придбання нерухомості в розстрочку у розмірі 68 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 31.07.2023 року. Зобов'язання за вказаним договором відповідач належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 06.09.2013 року виникла заборгованість в розмірі 155 125,52 доларів США (що складає 1 239 452,90 грн. станом на 06.09.2013року ), яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 68 000 доларів США, заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 62 285,06 доларів США, пені 24 840,46 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між позивачем та відповідачем укладений договір іпотеки від 31.07.2008 року № 2008-122 (далі Договір іпотеки), за яким останній передав в іпотеку квартиру [NUMBER] загальною площею - 55,9 кв.м., житловою площею - 29,7 кв.м., та квартиру [NUMBER] загальною площею - 64,0 кв.м., житловою площею - 35,7 кв.м., що розташовані по [ADDRESS]. Таким чином вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості підлягає задоволенню, та з огляду на положення статті 39 Закону України "Про іпотеку", п. 4 ч.1 ст. 215 ЦПК, суд вважає за необхідне визначити початкову ціну предмета продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на час укладення договору купівлі продажу. При цьому суд не може погодитися з позивачем щодо визначеної суми заборгованості по пені в розмірі 24 840,46 доларів США, оскільки позивачем пропущено строк спеціальної позовної давності. Слід зазначити, що в даному разі між сторонами виникли правовідносини, які також регулюються Законом України "Про захист прав споживачів". Так в рішенні Конституційного суду України (далі КС) № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року у справі № 1-26/2011 зроблено висновок про поширення на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і під час виконання такого договору положень п.п.22, 23 ст.1, ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Таким чином враховуючи дату звернення до суду, вимоги щодо визначеної суми підлягають задоволенню в частині 8 373,12 доларів США, що еквівалентно 66 901,23 грн. по курсу НБУ станом на 06.09.2013 року. Також суд не може погодитися з вимогою Банку про надання останньому повноваження від імені відповідача здійснювати продаж предмету іпотеки, позаяк вказане знаходиться за межами компетенції суду і суперечить вимогам ст. 38 Закону України "Про іпотеку", яка передбачає право банку укладати угоди від свого імені. Що стосується позовних вимог про виселення зі спірних житлових квартир і зняття їх з реєстраційного обліку за вказаними адресами відповідача та інших осіб, суд також вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.109 ЖК України передбачається, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим у ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Отже, процедура проведення виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення передбачає можливість їх виселення в судовому порядку як під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Таким чином, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Доказів, в силу статей 10 та 60 ЦПК України, в обґрунтування факту проживання та відмови добровільно висилитися з займаного приміщення відповідачем, Банком не надано. Що стосується, як вказує позивач, інших осіб, то вказана вимога суперечить загальним засадам судочинства щодо визначення кола відповідачів. З огляду на вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31.07.2008 року № 2008-122, яка станом на 06.09.2013 року становить 138 658,18 доларів США, що за курсом НБУ 7,99 грн. станом на 06.09.2013 року становить 1 107 878,86 грн.. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, та з огляду на часткове задоволення вимог відшкодуванню підлягає понесені витрати в розмірі 3 555,70 грн.

Outcome: partial