Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

В вересні 2016 р.[PERSON]звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Мотор-Січ»,де працював слюсарем-інструментальником,09.04.2015 р.наказом № 379 позивача було звільнено з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України(у зв*язку з призовом до Збройних Сил України). Посилаючись на те,що з 08.02.2015 р.відповідно до положень ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов*язок і військову службу» за громадянами України,які призвані на строкову військову службу,військову службу за призовом під час мобілізації,на особливий період,або прийняття на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації,на строк до закінчення особливого періоду,або до оголошення рішення про демобілізацію,але не більше одного року,зберігається робоче місце(посада),середній заробіток на підприємстві,в установі,організації,незалежно від підпорядкування та форми власності,при його звільнені відповідачем не були враховані вказані гарантії,а звільнення є незаконним,позивач просить суд поновити його на роботі у ПАТ «Мотор-Січ» на посаді слюсаря-інструментальника,стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 80\~791 гр.20 коп.,розрахований як сума середнього заробітку на 1 місяць 3847 гр.20 коп.*21 місяць,стягнути з відповідача судові витрати по оплаті послуг адвоката 1000 гр. В судовому засіданні позивач позов підтримав з наведених у ньому підстав та просив задовольнити. Представник позивача адвокат [PERSON]О.в обґрунтування позову посилався на те,що призов позивача на строкову військову службу відбувся в умовах особливого періоду,позивач мав право на гарантії,передбачені ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов*язок і військову службу» щодо збереження за ним робочого місця та виплату середнього заробітку на строк служби,тому його звільнення 09.04.2015 р.з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України відбулося незаконно.Подальші зміни,які були внесені у п.3 ст.36 та ст.119 КЗпП лише уточнили коло осіб та період дії гарантій на період проходження військової служби. Визначальним,на думку представника позивача ,є те,що призов позивача на строкову військову службу відбувся в особливий період,тому на нього розповсюджувались гарантії,передбачені для осіб,призваний на військову службу за призовом під час мобілізації,на особливий період. В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON]проти позову заперечувала з тих підстав,що 09.04.2015 р.позивач був звільнений з посади слюсаря-інструментальника цеху № 17 ПАТ «Мотор-Січ» у зв*язку з призовом на строкову військову службу,припинення трудових відносин відбулося згідно з вимогами п.3 ст.36 КЗпП(в редакції,чинній на день звільнення позивача).Гарантії,передбачені ст.119 КЗпП,зокрема,щодо збереження місця роботи,посади і середнього заробітку,поширюються лише на осіб,які були призвані на строкову військову службу після набуття чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України,які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015 р.№ 433-VII,тобто з 11.06.2015 р.,цим Законом не передбачено поширення його дії на працівників,призваних на строкову військову службу до 11.06.2015 р.Вважає,що за таких обставин позивач був звільнений законно,його вимоги про поновлення роботі та похідні від них вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку,що позов заявлений не обґрунтовано, задоволенню не підлягає ,на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного. Судом встановлено та перевірено доказами,що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем,наказом № 379 від 09.04.2015 р.позивач був звільнений з підприємства на підставі п.3 ст.36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записом № 6 у трудовій книжці позивача ,копія з якої надана до матеріалів справи ,та не оспорювались при розгляді справи відповідачем. Факт призову позивача саме на строкову військову службу та звільнення з неї по закінченню строку служби підтверджується записом у військову квитку [PERSON],копія якого надана до матеріалів справи,оригінал оглянутий у судовому засіданні. Про те,що строкова військова служба,на яку був призваний позивач,та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період,є різними видами військової служби,прямо вказує ч.6 ст.2 Закону України «Про військовий обовязок та військову службу», який визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, де визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Крім того,цим Законом визначені різні процедури порядку призову,строки проходження та підстави звільнення із строкової військової служби та військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період,з чого випливає,що чинним законодавством розмежовані як види військової служби,так і гарантії,які надаються кожній категорії осіб,які проходять військову службу,у залежності від її виду. Згідно Указу Президента України № 88/2015 від 17.02.2015р.,були визначені на 2015 рік строки проведення чергових призовів громадян України на строкову військову службу: 1) квітень - червень; 2) жовтень листопад; А також указано призвати на строкову військову службу придатних за станом здоров'я до військової служби в мирний час громадян України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 20 років, та старших осіб, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу: 1) у квітні - червні 2015 року; 2) у жовтні - листопаді 2015 року. Натомість,Указом Президента України № 15/2015 від 14.01.2015р.,було оголошено проведення протягом 2015 року часткової мобілізації у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом,під час якої здійснити призов військовозобов'язаних, резервістів та поставку транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву. Відтак,позивач,який призивався на строкову військову службу на підстав Указу Президента № 88/2015,не відноситься до категорії осіб та очевидно не міг бути призваний до військової служби за мобілізацією за Указом Президента України № 15/2015 від 14.01.2015р. Право призваного на строкову службу військовослужбовця на збереження місця роботи і середнього заробітку передбачає редакція ч.2 ст.39 Закону "Про військовий обов'язок і військову службу" чинна з січня 2015 року. Згідно п.3 ст.36 КЗпП України в редакції,чинній на момент припинення трудових відносин між сторонами,звільнення [PERSON]відбулося у зв*язку з призовом на строкову військову службу. В обґрунтування позову про незаконність його звільнення, позивач посилається на те,що згідно статті 119 КЗпПУ в редакції,чинній з 1 квітня 2014 р., гарантується, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток. Однак,як зазначено самим позивачем у позовній заяві,та встановлено в судовому засіданні,позивач був призваний на строкову військову службу,тобто його призов відбувся не на військову службу у звязку з мобілізацією,на особливий період. Водночас, до 11 червня 2015 року, а саме до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 433-VIII, існувала колізія між зазначеною нормою закону "Про військовий обов'язок і військову службу" і пунктом 3 ст.36 КЗпП, яка передбачала звільнення призваних на строкову службу працівників,саме на цій підставі були припинені трудові відносини позивача з відповідачем. Згідно ст.1 Кодексу законів про працю України,цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників,а ст.4 цього Кодексу передбачає,що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України,прийнятих відповідно до нього. Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин існувала колізія між нормами ст.39 ч.2 «Про військовий обов'язок і військову службу" і частиною 3 ст.36 КЗпП України,застосуванню підлягає норма частини 3 ст.36 КЗпП України,з огляду на те,що регулювання трудових відносин працівників усіх підприємств,установ,організацій незалежно від форм власності,виду і галузевої належності,відбувається саме законодавством про працю. Конституція України проголосила право кожного на працю і встановила умови для його реалізації. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. При цьому і працівник, і роботодавець вправі припинити існуючі трудові відносини як за взаємною згодою, так і в односторонньому порядку. Проте, право роботодавця на розірвання трудового договору за власною ініціативою є обмеженим: він може припинити трудові відносини лише за умови наявності підстав, передбачених законодавством. Враховуючи,що позивач був звільнений з роботи на підставі п. 3 ст.36 КЗпПУ у звязку із призовом на строкову військову службу,що було правом роботодавця,звільнення позивача відбулося до внесення змін у законодавство в регулюванні відносин щодо звільнення працівників у зв*язку з їх призовом,а в силу ст.58 Конституції України,закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі,крім випадків,коли вони пом*якшують або скасовують відповідальність особи. Аналізуючи наведене,суд дійшов до висновку,що звільнення позивача з роботи 09.04.2015 р.з підстав п.3 ст.36 КЗпП України у зв*язку з його призовом на строкову військову службу відбулося на законних підставах,тому позов про поновлення на роботі на законі не ґрунтується і задоволенню не підлягає,а гарантії,передбачені ч.2,3 ст.119 КЗпП України у чинній редакції на нього не розповсюджуються,оскільки його призов на строкову військову службу відбувся до 11.06.2015 р.до внесення змін у чинне законодавство,тому законні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку відсутні. Посилання представника позивача на існування у країні особливого періоду,протягом якого відбувся призов позивача на строкову військову службу ,жодного із висновків суду не спростовує,а подальше внесення змін у п.3 ст.36 КЗпП України лише підтверджує,що на момент звільнення позивача ці правовідносини були врегульовані іншим чином. Статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: - вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); - розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); - розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Статтею 234 цього ж Кодексу встановлено,що у разі пропуску з поважних причин строків,установлених ст.233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено з роботи 09 квітня 2015 року, трудову книжку він отримав в цей же день, а до суду з даним позовом звернувся 27 вересня 2016 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. Пропуск строку звернення до суду позивач мотивував тим, що він дізнався про порушеня своїх прав при звільненні лише у вересні 2016 р.,перебуваючи у лавах Збройних Сил,після чого ініціював звернення до відповідача із заявою про вирішення спору у добровільному порядку,тому для нього існували певні складнощі звернутися до суду. Суд виходить з того, що позивач навів причин пропуску строку,які можна вважати поважними, оскільки вони реально перешкоджали звернутися до суду за захистом порушеного права у місячний термін , а тому строк звернення підлягає поновленню,що узгоджується з гарантіями ст.6 Конвенції про захист правл людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя. Відповідно до ст.88 ЦПК України,при відмові у задоволенні позову судові витрати на правову допомогу позивачу за рахунок відповідача не компенсуються,судові витрати на оплату судового збору,від попередньої сплати якого позивач звільнений,приймаються на рахунок держави. На підставі ст.3,10,60,88,212-216,218,294 ЦПК України,ст.58 Конституції України,ст.1,2,36 КЗпП України,ст.2,39 «Про військовий обов'язок і військову службу",суд-

Outcome: dismissed