Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Позовні вимоги мотивує тим, що у 2015 році він разом зі своєю дружиною вирішили придбати квартиру у місті Львові, відтак вони звернулись до агенства нерухомості "Синдикат Ріел Груп", через яке у грудні 2015 року познайомились з [PERSON] , який, як повідомили позивачу, є власником квартири за дресою: [ADDRESS] та нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] з. 29.12.2015 року між ними було укладено в простій письмовій формі попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна і отримання завдатку, згідно умов якого сторони зобов`язались заключити в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) належного продавцю нерухомого майна. Для гарантії виконання основного договору покупець (позивач) передав відповідачу 5000 доларів США. Вважає, що укладений сторонами попередній договір від 29.12.2015 року нікчемним, оскільки сторонами не дотримано вимог щодо форми попереднього договору, оскільки такий повинен укладатись у формі, встановленій для основного договору, який мав би бути укладеним у письмовій формі і підлягати нотаріальному посвідченню. Щодо сплаченого ним згідно попереднього договору завдатку зазначає, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати з договору, укладеного між сторонами, а у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона ожержала на виконання цього правочину. Враховуючи вищевикладене, просить суд встановити нікчемність укладеного між [PERSON] та [PERSON] попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна і отримання завдатку від 29.12.2015 року та стягнути з відповідача на користь позивача 5000 доларів США, що еквівалентно 124450 грн. Разом з тим, від [PERSON] до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій зазначено, що 29.12.2015 року між сторонами було укладено попердній договір про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна та отримання завдатку у письмовій формі. Вказує, що він наполягав на нотаріальному посвідчення договору, а [PERSON] свідомо ухилився від такого посвідчення договору, обгрунтовуючи це негайним вильотом за кордон. Вважає, що первісний позов про встановлення нікчемності договору та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину є лише способом повернути собі завдаток, що був переданий на виконання договору, не зважаючи на те, що сам [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення договору. Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна та отримання завдатку від 29 грудня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] дійсним. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позов підтримав в повному обсязі. Зустрічний заперечив. Відповідач та його представник за первісним позовом просив в позові відмовити, а зустрічний позов задовольнити з підстав зазначених в такому. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 29.12.2015 року укладено попередній договір про укладення договору купівлі -продажу нерухомого майна і отримання завдатку. Відповідно до умов даного договору покупець та продавець зобов`язались заключити в майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належне продавцю нерухоме майно - квартира за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] з. Пунктом 4 вищевказаного Договору передбачено, що ціна відчужуваного нерухомого майна, погоджена Продавцем та Покупцем, становить 110000 дол. США, що еквівалентно 2618770 грн., які Покупець зобов`язується передати Продавцеві за узгодженням сторін, за винятком суми авансового платежу, внесеного у вигляді завдатку за умовою п.5 даного Договору. Згідно з п.5 Договору для гарантії виконання Основного договору й підтвердження даної угоди Покупець передає Продавцеві в момент підписання даного Договору грошову суму (завдаток). Сума завдатку становить 5000 дол. США, що еквівалентно 119035 грн. Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 23.12.2015 року квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 06.01.2015 року нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] з належить [PERSON] . 10.05.2016 року представник [PERSON] - адвокат Марусяк В.Я. звернувся до Головного управління Національної поліції у Львівській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, у якій вказав, що [PERSON] та працівники агенства нерухомості "Синдикат Ріел Груп" ввели в оману [PERSON] та намагались продати йому квартиру, яка насправді не належить на праві власності [PERSON] , а тому він не мав жодних законних підстав для розпорядження нею. Відтак, вважає, що вищевказані особи, заволодівши належним [PERSON] майном у сумі 5000 дол. США, вчинили кримінально-каране правопорушення, передбачене ч.2 ст.190 КК України. У відповідь на звернення представника [PERSON] - адвоката Марусяка В.Я. Галицький ВП ГУ НП у Львівській області повідомило такому, що між [PERSON] та [PERSON] виникли цивільно-правові відносини, які регулюються в судовому порядку. 10.05.2016 року представник [PERSON] - адвокат Марусяк В.Я. направив [PERSON] вимогу про повернення коштів у розмірі 5000 дол. США, сплачені згідно попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна і отримання завдатку від 29.12.2015 року у семиденний строк від дня одержання цієї вимоги. Однак, така вимога відповідачем проігнорована. Відповідно до частини першої\~статті 16 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно зі\~статтею 570 ЦК України\~завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами\~статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм\~ЦК України\~завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з положеннями статей\~546,\~548 ЦК України\~завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відповідно до частини першої\~статті 635 ЦК України\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі. Згідно зі\~статтею 657 ЦК України\~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкем грошова сума у загальному розмірі 5000 дол. США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Враховуючи наведене та положення\~статті 570 ЦК України\~суди дійшов висновку про те, що сума, яка названа в договорі завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених\~статтею 570 ЦК України, а саме не укладено належним чином договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах від 17\~червня 2021\~року у\~справі №\~711/5065/15-ц;\~від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18). Посилання відповідача за первісним позовом на те, що саме з вини позивача сторони не уклали основний договорів, а тому позивачка за первісним позовом втратила право вимагати повернення коштів, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статей 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статей 222, 223, 225 ЦК України тощо). Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З аналізу зазначеної норми статті вбачається, що перед державною реєстрацією укладеного договору передує його нотаріальне посвідчення. Підписаний сторонами попередній договір нотаріально посвідчений не був, однак на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти. Крім цього, дійсно за ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судовупрактику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (435-15) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК (435-15). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним «не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку що первісний позов [PERSON] слід задоволити та встановити нікчемність попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна і отримання завдатку від 29.12.2015 року укладеного між позивачем за первісним позовом [PERSON] та відповідачем за первісним позовом [PERSON] , застосувати наслідки нікчемності попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна і отримання завдатку від 29.12.2015 року, укладеного між позивачем за первісним позовом [PERSON] та відповідачем за первісним позовом [PERSON] та стягнути з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом [PERSON] суму коштів, отриманих на підставі нікчемного договору у розмірі 5000 доларів США. Враховуючи вищевикладене, суд також приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним слід відмовити. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1244,50 грн.

Outcome: approved