Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитом, посилаючись на те, що з метою отримання банківських послуг відповідач підписала договір б/н від 24.03.2010 року згідно якого отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", та "Тарифами Банку", складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, та те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, який в будь-який момент може змінити кредитний ліміт. Відповідно до умов договору сторони визначили відповідальність за порушення строків сплати платежів. У зв`язку з порушеннями кредитних зобов`язань за відповідачем станом на 30.10.2019 року рахується заборгованість за кредитом в розмірі 23666,10 грн., тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін. 24.02.2020 року через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому остання заперечила позовні вимоги, просла відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку із пропуском позовної давності, оскільки останній платіж нею було здійснено 25.10.2013 року, тому перебіг строку позовної давності спливає 25.10.2016 року, а позивач звернувся до суду лише 06.12.2019 року. Хоча позивачем надано виписку, в якій зазначено що остання платіжна операція проведена 24.10.2019 року, що є не можливим, так як в цей період не сплачувала жодних коштів, оскільки вважала, що останнім платежем 25.10.2013 року в сумі 200 грн. повністю закрила кредит. Крім того, при ухваленні рішення просить врахувати висновки правової позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 та стягнути з відповідача лише заборгованість за кредитом у сумі 239,82 грн. 11.03.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача надає свої заперечення щодо застосування строків позовної давності, посилаючись на постанови Верховного Суду України ві 19.03.2014 року справа №6-14цс14 та від 18.06.2014 року справа № 6-61цс14 «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 зазначеного Кодексу), а не закінченням строку дії договору. Отже строк випущеної карки закінчується останнього дня 08.2013 року, а відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, тому позивач вважає, що звернувся до спиву строку позовної давності. Крім того, представник позивача зазначив, що відповідач користувався платіжною карткою: отримувала кошти через банкомат, а отже отримала кредитну картку «Універсальна», частково сплачувала заборгованість за договором, надавши виписку по картці [PERSON] , отже вона прийняла умови та правила надання банківських послуг, підписавши Анкету-заяву та з усім погодилася. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 24.03.2010 р. між АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н про надання кредиту в сумі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.10). Крім того, відповідачем особисто підписана довідка про умови кредитного використання кредитної картки «Універсальна», де зазначена процентна ставка, пеня, комісія, розмір штрафів (а.с.11). На виконання умов договору банком відповідачу була надана кредитна картка «Універсальна». Станом на 30.10.2019 року заборгованість відповідача становить 23666,10 грн., яка складається з 239,82 грн. - заборгованість за кредитом, 21823,13 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, 500.00 грн. штраф (фіксована частина), 1103,15 грн. штраф (процентна складова). Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов`язань. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом норми початок перебігу позовної давності пов"язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності. Заперечуючи проти позову відповідач просила суд застосувати до позовних вимог позивача наслідки пропуску строку позовної давності. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається зі закінчення строку дії картки. Така правова позиція зазначена в постанові Верховного суду України від 04 листопада 2015 року №6-1926цс15, постанові Верховного Суду від 11.03.2015 року по справі №6-16цс15, а також постанові 19 березня 2014 року №6-14цс14. Як вбачається із довідки позивача від 03.03.2020 року, термін дії картки, виданої відповідачу - до останнього дня серпня 2013 року. Таким чином строк позовної давності закінчується 31.08.2016 року. Враховуючи правову позицію зазначеної в постанові Верховного суду України від 19 березня 2014 року №6-14цс14, саме з даної дати починається перебіг строку позовної давності тривалістю у три роки. Відповідно строк позовної давності сплинув. Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що після закінчення терміну дії платіжної картки, відповідачу була видана нова платіжна картка, яка є способом виконання зобов`язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки та про надання нової картки також у своєму відзиву не зазначив представник позивача. Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 24.03.2010 року (а.с.7-9) вбачається, що останній платіж [PERSON] здійснила 24.10.2019 року у сумі 11,92 грн., однак такого поповнення картки через банкомат і взагалі проплати цієї суми, згідно поданого відзиву, сторона відповідача не визнала. У своїй відповіді на відзив позивач доказів вчинення відповідачем описаної дії не надав, у зв`язку із чим суд на підставі ч. 4 ст. 81 ЦПК України визнає факт не вчинення нею даної дії встановленим, вказана обставина не свідчить про переривання строку позовної давності. Крім того, із поданої представником позивача виписки по картковому рахунку вбачається, що платіж від 24.10.2019 року у розмірі 11,92 грн., як і попередні платежі відбувся шляхом автоматичного списання коштів, а дійсний платіж, який зробила відповідач відповідно до виписки відбувся 24.10.2013 року на суму 200 грн., будь-яких інших операцій після 24.10.2013 року відповідач по даній картці не здійснювала, про що нею і було повідомлено у своєму відзиві та що підтверджується випискою по картковому рахунку. З поданої виписки вбачається, що після 24.10.2013 року банком лише нараховувалися відсотки та прострочений кредит, штрафи та пеня. Як вбачається із п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же строк. При цьому, суд вважає, що умова укладеного кредитного договору, щодо автоматичної пролонгації дії кредитного договору на новий строк, якщо від позичальника не надійшла заява про закриття карткового рахунку, передусім має на меті лише те, щоб при видачі позичальнику кредитної картки із новим строком дії не було необхідності кожен раз укладати новий договір, а тому пролонгація умов кредитного договору на новий строк може мати лише у разі одночасного отримання позичальником кредитної картки із новим терміном дії, оскільки в протилежному випадку останній буде позбавлений можливості здійснювати свої права та обов`язки за цим кредитним договором. Суд відхиляє доводи представника банку як необґрунтовані і про те, що пунктом 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку сторони погодили збільшення позовної давності та визначили її строк у 50 років - оскільки долучені банком Умови та правила надання банківських послуг не підписані відповідачем [PERSON] , і позивачем не надано доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови та Правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву про приєднання до Правил та Умов надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» (постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 р.). Крім того, відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України, Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Будь-яких доказів, які б підтверджували про укладення Договору про збільшення тривалості позовної давності представником позивача не надано, тому застосуванню підлягають положення ст. 257 ЦК України, якою встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки (правова позиція ВСУ, висловлена в постанові від 19.03.2014 року). Оскільки згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, належних і допустимих доказів чого позивачем до суду надано не було - тому визначена в Умовах та Правилах надання банківських послуг збільшена позовна давність не може бути застосована до виниклих між сторонами правовідносин. Отже, до спірних відносин перебіг трьохрічного строку позовної давності розпочався з останнього календарного дня строку дії картки, тобто з 31.08.2013 року. Таким чином строк позовної давності закінчився 31.08.2016 року, а позивач звернувся до суду лише 18.12.2019 року, тобто з пропуском, встановленого законом трирічного строку позовної давності. Таким чином, судом встановлено, що позивач, подавши позовну заяву у грудні 2019 року, звернувся в суд із пропуском трирічного строку позовної давності, який по даним правовідносинам сплив і який обчислюється з моменту закінчення строку дії платіжної картки. За таких обставин, суд дійшов висновку, що АТ КБ "ПриватБанк" пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом щодо усіх заявлених вимог, що згідно з ч. 4 ст.267 ЦК України є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові. У своїх заявах по суті справи АТ КБ "ПриватБанк" не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в задоволенні даного позову АТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити в повному обсязі за пропуском позивачем строку позовної давності.

Outcome: dismissed