Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтували з огляду на таке. 23 квітня 2015 року помер їх, [PERSON] та [PERSON], батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина за заповітом вчиненим за життя спадкодавця 11 грудня 2000 року, відповідно до якого він заповів усе належне майно своїм дітям, тобто їм позивачам у справі та їх сестрі [PERSON], проте остання від своєї частки у спадщині відмовилась висловивши відмову у заяві, яку направила нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Дружина спадкодавця та відповідно їх мати померла 26.11.2008 року. Отож вони, [PERSON] та [PERSON], є єдиними спадкоємцями майна [PERSON]. Проте реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку позбавлені можливості, оскільки постановою нотаріуса від 17.12.2015 року їм було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], який помер 23 квітня 2015 року на житловий будинок, який розташований в селі Щаслива Липовецького району Вінницької області по вул.. Коцюбинського 23, оскільки згідно поданих заявниками правовстановлюючих документів, вказаний обєкт нерухомості належить до суспільної групи колгоспний двір, який належить його членам на праві спільної сумісної власності, відтак визначити частку, яка належала померлому неможливо. Ураховуючи те, що спадщина належить спадкоємцям з моменту відкриття спадщини, а їх право не визнається, тому просили суд визнати за ними право власності в порядку спадкування за заповітом на ? частку за кожним на обєкт нерухомості, що увійшов до складу спадкової маси. В судове засідання позивачі та їх представник не зявились, однак до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи у його відсутності, в якому також зазначено, що заявлені позовні вимоги він підтримує повністю та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача Щасливської сільської ради Липовецького району в судове засідання не зявився, сільський голова надав суду заяву, в якій зазначив про визнання позову, не заперечував щодо його задоволення, просив суд проводити розгляд справи за відсутності представника сільської ради. У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України, необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами, що відповідає нормам ст.197 ЦПК України. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 26 листопада 2008 року в селі Щаслива Липовецького району Вінницької області померла [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія 1-АМ №131368. 23 квітня 2015 року в місті Вінниця помер [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина за заповітом вчиненим за життя спадкодавця 11 грудня 2000 року, відповідно до якого він заповів своїм дітям: [PERSON], [PERSON], [PERSON] усе належне йому майно. За даними Щасливської сільської ради вказаний заповіт за життя спадкодавця не змінювався та не скасовувався, на що вказує відповідна відмітка вчинена секретарем сільської ради на заповіті 15.10.2015 року. Згідно матеріалів Спадкової справи витребуваних до майна померлого [PERSON] №191/2015, судом було зясовано, що своїм правом на спадкування скористались позивачі діти спадкодавця: [PERSON] та [PERSON], подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяви відповідного змісту. Інший спадкоємець за заповітом дочка спадкодавця [PERSON] надала нотаріусу в межах шестимісячного строку заяву про відмову від своєї частки у спадщині на користь інших спадкоємців за заповітом дітей спадкодавця: [PERSON] та [PERSON]. Постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 17.12.2015 року позивачам було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на їх імя свідоцтв про право на спадщину за заповітом на відповідні частки на житловий будинок, що розташований в с. Щаслива Липовецького району Вінницької області по вул.. Коцюбинського 23, після смерті 23 квітня 2015 року [PERSON], оскільки вказаний житловий будинок увійшов до суспільної групи колгоспний двір, головою якого є [PERSON], відтак таке майно належить його членам на праві спільної сумісної власності, отож визначити, яка частка належала померлому не можливо. Належність житлового будинку [PERSON] підтверджується зібраними у справі доказами: Свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння за №134, що було видане 14.03.1989 року Щасливською сільською радою на підставі рішення виконкому Липовецької районної ради народних депутатів за №131 від 30.05.1985 року та рішення виконкому Щасливської сільської ради народних депутатів від 21.07.1989 року за №28, відповідно до якого цілий житловий будинок, що розташований по вул.. Коцюбинського 23, в с. Щаслива, Липовецького району належить до колгоспного двору, головою якого являється [PERSON]; Технічним паспортом на вказаний житловий будинок виданим 14.05.1989 року начальником БТІ, згідно якого власником значиться [PERSON]; довідкою виданою виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Липовецького району за №1067 від 17.12.2015 року, відповідно до якої констатовано, що станом на 15.04.1991 року членами колгоспного двору за №23 по вул.. Коцюбинського в селі Щаслива Липовецького району Вінницької області були: [PERSON] та [PERSON]. За правилами ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР у редакції, чинній до 16 грудня 1993 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності, що узгоджується з правилами ст.71 ЦК УРСР. Аналізуючи здобуті у справі докази судом встановлено, що членами колгоспного двору за №23 по вул.. Коцюбинського в селі Щаслива Липовецького району Вінницької області, станом на 15.04.1991 року були: [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] - 26.11.2008 року померла, а [PERSON] 23 квітня 2015 року. Наведене свідчить та підтверджено зібраними у справі доказами, які перевірені судом, що після останнього члена колгоспного двору [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом, яку позивачі, будучи спадкоємцями за заповітом та дітьми спадкодавця прийняли у визначений законодавцем спосіб, інші спадкоємці відсутні, частки спадкоємців у спадщині, якщо вони не визначені спадкодавцем є рівними, тобто по ? кожному, однак реалізувати такі свої права позивачі позбавлені можливості. Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась після 01.01.2004 року, а відтак до застосування підлягають норми ЦК України. В силу ст.1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 1217-1219 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обовязків, що нерозривно повязані з особою спадкодавця. Зі змісту ст.ст.1223, 1233 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1275 ЦК України, визначено, правові наслідки відмови від прийняття спадщини, відповідно до якої якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Рівність часток визначено ст.1278 ЦК України, де зазначено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. З аналізу норм ст.ст.1268-1270 ЦК України, необхідно щоб спадкоємець прийняв спадщину у шестимісячний строк. За правилами ст.1268 ч.5 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У п.23 постанови ПВС України від 30.05.2008 року за №7, зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позивачами доведено обставини викладені ними у позовній заяві, а отже суд дійшов висновку, що за ними слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом по ? частці за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями, який увійшов до складу спадкового майна, та яке прийняли позивачі у визначеному законодавцем порядку та у спосіб. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти його задоволення. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", ст.ст. 25, 328, 346, 392, 1216, 1217, 1218 - 1223, 1233, 1234, 1241, 1268 -1270 ЦК України,

Outcome: approved