Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

В грудні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки піклування Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених позовних вимог у позові зазначила, що вона, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 12 березня 2004 року,від шлюбних відносин ми маємо неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем не склалися і тому 05 березня 2012 року відповідно до рішення суду шлюб між ними було розірвано. Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.12.2011 року, [PERSON] повинен сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частина з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Як вказує у своїй позовній заяві позивач, вона разом з неповнолітньою донькою з зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS]. Батько дитини, [PERSON], [INFO], з грудня 2008 року проживає окремо за адресою: [ADDRESS], не працює, не бере участь у вихованні дитини, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не цікавиться станом здоров'я, матеріальними, естетичними та духовними потребами дитини. Просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно їх неповнолітньої дочки [PERSON], оскільки відповідач не виконує свої батьківські обов"язки. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] присутні не були, через канцелярію суду подали заяви в яких зазначили, що позовні вимоги із зазначених у позові підстав підтримують просять позов задовольнити повністю і позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої дочки [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні присутній не був, через канцелярію суду 15 лютого 2017 року подав заяву в якій зазначив, що позов не визнає та просить в задоволенні позову відмовити. Дослідивши наявні у справі докази, допитавши свідка, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Із змісту статті 150 СК України слідує, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про стан її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини. Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Передбачене пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року № 3, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. З аналізу вищезазначених норм слідує, що для позбавлення батьківських прав мало упевнитися в невиконанні обов'язків щодо виховання дитини, необхідно також установити, що батько свідомо ухиляється від їх виконання, адже ухилення від виконання обов'язку по вихованню неповнолітньої дитини завжди є актом свідомої винної поведінки, коли особа має реальну можливість виконати покладені на неї обов'язки, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити, а це значить, що батько наполегливо, систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки; чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народилися [INFO], про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, зроблено відповідний актовий запис № 321, батьками якої зазначені: батько [PERSON], мати [PERSON]. (а.с.18) Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 березня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с.17) Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14 грудня 2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO] присуджено стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.10.2011 року і до досягнення повноліття дитини. (а.с.16) Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 17 квітня 2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO] присуджено стягнення відшкодування понесених додаткових витрат на розвиток здібностей дитини у розмірі 1518 гривень 50 копійок (а.с.15) Судом встановлено, що 13.04.2012 року [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно, а саме: [PERSON] з метою припинення обов'язків зі сплати аліментів на користь малолітньої [PERSON], передав у власність належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS], договір посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі майнових прав за № 757. (а.с.9-12) З характеристики Комунального позашкільного мистецького навчального закладу "Криворізька міська музична школа № 4" за вих. № 545 від 05.10.2016 року вбачається, що [PERSON] навчається в даному закладі на художньому відділі. (а.с.13) З характеристики Криворізької загальноосвітньої школи № 103 вбачається, що [PERSON] навчається в вказаній школі з першого класу, батько з родиною не проживає, за всі роки навчання в школу не з'являвся, успіхами дочки не цікавиться. Свідок [PERSON], який є братом відповідача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] не займається вихованням та утриманням своєї дочки [PERSON], яка проживає разом з позивачем [PERSON], не цікавиться її успішністю в школі, не цікавиться їх життям, не забезпечує, не спілкується, не піклується про неї, таким чином свідомо нехтує батьківськими обов"язками щодо неповнолітньої дочки, ухиляється від їх виконання. Сам відповідач на неодноразові виклики суду в судове засідання не з'явився. З висновку виконкому Металургійної районної у місті ради, як орган опіки та піклування, щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] від 09.02.2017 року слідує, що виконком Металургійної районної у місті ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON]. (а.с.48) Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі „Савіни проти України" зазначається „що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини". Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини. Вирішуючи спір, суд враховує, що ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько вважатиметься таким, що ухиляється від обов'язку по вихованню дитини, якщо він ні усно, ні письмово не спілкується з нею, не проявляє про неї щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно малолітньої дочки [PERSON], жодним чином участі у її вихованні не приймає, ніякого інтересу до дитини не проявляє, не проявляє до неї належної батьківської уваги та турботи, не піклується про стан здоров'я, духовний та моральний розвиток, не цікавиться її потребами. Суд вважає, що позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно його малолітньої дочки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов'язками. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Втручання у право на повагу до сімейного життя спричиняє порушення статті 8 Європейської конвенції, за винятком випадків, коли воно здійснюється «згідно із законом», має ціль або цілі, що є легітимними згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення згаданої вище цілі або цілей (пункт 83 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гаазе проти Німеччини»). При цьому, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Європейської конвенції (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»). Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків (пункт 18 Постанови). Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виходячи з конкретних обставин справи, втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод малолітньої дитини, що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Європейської конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети» такого втручання. У судовому засіданні було доведено, що відповідач тривалий час належним чином не виконує свої батьківські обов'язки, не провідує доньку, не цікавиться здоров'ям дитини, її успіхами, морально та матеріально не підтримує дитину, не був на жодному дитячому святі дитини. Відповідач й досі не дбає про нормальне самоусвідомлення дитини, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, при цьому суду не надано доказів у підтвердження того, що відповідач цього не робив з поважних причин, тому суд вважає, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а також враховуючи характер поведінки відповідача, його відношення до виконання своїх батьківських обов'язків, яке не змінилося і після пред'явлення даного позову, а тому суд не вважає можливим обмежитися попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, а вважає, що відповідач повинен бути позбавлений батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Суд застосовує крайню міру, позбавивши відповідача батьківських прав, проте з урахуванням конкретних обставин даної справи, зазначена міра є виправданою, з огляду на необхідність захистити інтереси дитини, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідач протягом тривалого часу з 2012 року фактично самоусунувся від піклування за дитиною, не цікавиться її життям, не бере участі в її вихованні та утриманні, тобто свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню малолітньої доньки, діє всупереч інтересам дитини, тим самим позбавив її права на належне батьківське виховання та утримання, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Враховуючи досліджені судом докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки в суді доведено, що відповідач [PERSON] свідомо нехтує батьківськими обов"язками щодо неповнолітньої дочки [PERSON], ухиляється від їх виконання, а тому є підстави для позбавлення його батьківських прав. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.164 СК України,

Outcome: approved