Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 07 квітня 2014 року під час засідання комісії Виконкому Дніпропетровської міської ради було проголошено лист від 04 квітня 2014 року, що був підписаний [PERSON] (далі - Відповідач) на ім'я заступника міського голови м. Дніпропетровська Зайцевої І.Г., в якому було вказано, що « … роботу комісії координував колишній директор парку [PERSON], проти якого були порушені кримінальні справи за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України, та якого вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 року було визнано винним у вчиненні зазначених злочинів, та засуджено до 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях всіх форм власності строком до 3 років (на підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України звільнено від призначеного основного покарання з випробувальним строком на 2 роки». У зв'язку з чим позивач був змушений звернутися до суду та просити суд визнати інформацію, поширену [PERSON] у листі на ім'я заступника міського голови м. Дніпропетровська Зайцевої І.Г. від 04 квітня 2014 року недостовірною, та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], зобов'язати відповідача вибачитись публічно перед позивачем, а також, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. та судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, та просив їх задовольнити по мотивам, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд в задоволені позовних вимог відмовити з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них виниклі правовідносини. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що відповідно до вироку Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 року позивача [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України, та засуджено до 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обов'язків в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях всіх форм власності строком до 3 років (на підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України звільнено від призначеного основного покарання з випробувальним строком на 2 роки). Судом встановлено, що означений вирок у встановленому законом порядку чинності не набув. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2013 року такий вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 року та Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2013 року щодо [PERSON] та [PERSON] було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд. Судом також встановлено, що 04 квітня 2014 року на ім'я заступника міського голови м. Дніпропетровська Зайцевої І.Г. відповідачем було надіслано відповідний лист за вих. № 36. Зі змісту означеного листа вбачається, що відповідач просить заступника міського голови м. Дніпропетровська Зайцеву І.Г. з'ясувати, на яких засадах роботу комісії міської ради з перевірки діяльності парку координував колишній директор парку [PERSON], проти якого були порушені кримінальні справи за ознаками складів злочинів, передбачених ч.2 ст. 364 та ч.2 ст. 366 КК України, та якого вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України, та засуджено до 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях всіх форм власності строком до 3 років (на підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України звільнено від призначеного основного покарання з випробувальним строком на 2 роки). Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що такий лист складений на бланку Комунального підприємства культури «Центральний міський дитячий парк лазаря Глоби» та підписаний відповідачем по справі. Визначаючи саме [PERSON] як належного відповідача по справі, суд виходив з того, що такий лист, з огляду на його зміст, має характер особистого звернення, а не звернення юридичної особи. Судом встановлено, а сторонами визнано та не спростовувалось, що 07 квітня 2014 року означений лист було публічно оголошено під час засідання комісії Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради. Аналізуючи зміст вказаного спірного листа 04 квітня 2014 року, суд доходить висновку, що інформація стосовно того, що вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 позивача було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України, та засуджено до 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обов'язків в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях всіх форм власності строком до 3 років (на підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України звільнено від призначеного основного покарання з випробувальним строком на 2 роки), з огляду на час її обнародування, та сукупний загальний смисловий характер такої інформації, має всі ознаки недостовірної. Так, згідно роз'яснень, викладених в абз.5 п. 15,19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова Пленуму), недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Безпосередньо аналіз змісту спірного листа від 04 квітня 2014 року свідчить про те, що в ньому викладені не хронологічні події щодо певних етапів судового розгляду кримінальної справи, в якій приймав участь позивач [PERSON], а доводиться безпосередньо до адресата інформація стосовно того, що на час здійснення відповідної перевірки діяльності парку (03.04.2014 року) [PERSON] є такою особою, яку вже було визнано винною у вчиненні певних винних та суспільно небезпечних діянь та притягнуто до кримінальної відповідальності. Суд зауважує, що така інформація не має характер оціночного судження, а є фактичним твердженням про начебто вчинення злочину позивачем з його наступним притягненням до кримінальної відповідальності органом судової влади. Оскільки на момент здійснення перевірки діяльності парку (03 квітня 2014 року) та складання означеного спірного листа (04 квітня 2014 року) вказаний вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 було скасовано, то інформація про те, що позивач є винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України та був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення останніх, є такою, що не відповідає дійсності та на час її подання до адресата викладена неправдиво. За приписами ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації, а ч. 3 вказаної статті передбачає, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). За вищевказаних обставин та вимог чинного законодавства, суд доходить до висновку про необхідність визнати інформацію, поширену [PERSON] у листі на ім'я заступника міського голови м. Дніпропетровська Зайцевої І.Г. від 04 квітня 2014 року за № 36 стосовно того, що позивача [PERSON] вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 року було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України, та засуджено до 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обов'язків в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях всіх форм власності строком до 3 років (на підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України звільнено від призначеного основного покарання з випробувальним строком на 2 роки) недостовірною, та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON]. Разом з цим, суд не знаходить підстав для визнання іншої інформації, яка міститься у спірному листі такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON]. Згідно з частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Таким чином згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. На думку суду інша інформація, яка викладена у спірному листі, не має характеру фактичного ствердження, та їй більш притаманні ознаки оціночних суджень, які не можуть в силу їх мовностилістичних та змістовних характеристик принижувати честь, гідність та ділову репутацію позивача. Відтак в задоволенні позову в іншій частині щодо визнання інформації недостовірною, та такою що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] слід відмовити за необґрунтованістю таких вимог. Щодо вимог про зобов'язання відповідача [PERSON] вибачитися за приниження честі, гідності та ділової репутації, яке було здійснено шляхом розповсюдження недостовірної інформації, безпосередньо на засіданні комісії Виконкому Дніпропетровської міської ради суд виходить із наступного. Згідно ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений роботи те, що не передбачено законодавством. Також, в п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 зазначено, що суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі та ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 Цивільного Кодексу. Таке роз'яснення повністю кореспондується із вимогами ч. 7 ст. 277 ЦК України відповідно до якої спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. В даному випадку недостовірна інформація була розповсюджена в спосіб надіслання відповідачем листа на ім'я заступника міського голови м. Дніпропетровська Зайцевої І. Г. Однак в даному випадку, позивач не просить спростувати вищевказану недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. При цьому, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. За загальним правилом, обрання невірного способу порушеного права є підставою для відмови в задоволені позовних вимог. Адже, відповідно до приписів ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, лише в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту норм ст. ст. 3, 4, 11, 27, 31 ЦПК України право визначати предмет і підставу позову та спосіб захисту порушеного права належить позивачеві. Суд позбавлений права за власною ініціативою змінювати підстави або предмет позову, чи виходити за межі позовних вимог, адже такі дії суперечили б нормам ст. 31 ЦПК України та не узгоджувались із такими принципами цивільного судочинства як диспозитивність та змагальність сторін. Судом було роз'яснено позивачу його процесуальне право на зміну підстави або предмету позову (про що міститься відповідний запис у журналі судового засідання), однак позивач вказаним правом не скористався, наполягав на розгляді позову із предметом такого позову щодо зобов'язання відповідача [PERSON] вибачитися за приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. У зв'язку з викладеним, означені позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача принести вибачення перед позивачем за приниження честі, гідності та ділової репутації, яке було здійснено шляхом розповсюдження недостовірної інформації, безпосередньо на засіданні комісії Виконкому Дніпропетровської міської ради, задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає про наступне. Відповідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягає характер правовідносин сторін, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню, суд повинен враховувати положення зазначеного пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» щодо характеру та обсягу немайнових втрат, засад розумності, виваженості та справедливості. Суд зазначає, що ствердження позивача про заподіяну йому моральну шкоду носили суб'єктивний, неконкретизований та декларативний характер, у своїй більшості уявляли собою висновки по суті тих чи інших обставин справи, а не посилання на конкретні обставини наявності у позивача істотних моральних втрат. Суд також зауважує, що матеріали даної цивільної справи не містять жодного належного чи допустимого доказу, які б надавав суду підстави при оцінці у їх сукупності дійти висновку про істотність моральних втрат позивача від поширення недостовірної інформації вказаного характеру. При вирішення даного спору по суті, суд враховує і відповідну практику Європейського суду з прав людини, яка викладена у відповідних рішеннях такої інституції Ради Європи. Так, у Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі "Перна проти Італії", від 09 лютого 2007 року "Білуха проти України" зазначено, що в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини " суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, судом не встановлено підстав вважати моральні втрати позивача від поширення вищевказаної недостовірної інформації істотними, останні компенсуються позивачеві шляхом визнання судом відповідного порушення прав [PERSON] з боку відповідача у спосіб розповсюдження такою особою, що бере участь у справі, недостовірної інформації, а тому додатковому відшкодуванню у грошовій формі не підлягають. Внаслідок викладеного, суд також вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. З огляду на наведене, позов підлягає лише частковому задоволенню, у зв'язку з чим суд визнає інформацію, поширену [PERSON] у листі на ім'я заступника міського голови м. Дніпропетровська Зайцевої І.Г. від 04 квітня 2014 року за № 36 стосовно того, що позивача [PERSON] вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 року було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України, та засуджено до 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обов'язків в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях всіх форм власності строком до 3 років (на підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України звільнено від призначеного основного покарання з випробувальним строком на 2 роки) недостовірною на момент її розповсюдження, та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON]. В частині вимог про спростування такої інформації у спосіб зобов'язання відповідача вибачитись публічно перед позивачем за приниження честі, гідності та ділової репутації, а також, в частині стягнення моральної шкоди слід відмовити. Також на підставі ст. 88 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати, що були ним понесені, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial