Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

До суду 28.02.2014 року надійшла позовна заява ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "РОДОВІД БАНК", у якій позивачі просять стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором № 51/АА-00003.08.2 від 14.07.2008 року у розмірі 433 182 гривні 48 копійок та судові витрати. Посилаючись на те, що між Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК», найменування якого з 17.06.2009 року у відповідності до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» було змінено на Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] 14 липня 2008 року було укладено кредитний договір № 51/АА-00003.08.2. Згідно з п.п.1.1 кредитного договору, Банк відкриває Позичальнику не відновлювану кредитну лінію на загальну суму 60 800,00 грн., терміном по 14.07.2013 року включно, відповідно умов кредитного договору процентна ставка за кредитами встановлюється в розмірі 19 % річних. Позичальник, в свою чергу, зобов'язався повністю погасити заборгованість за кредитом. За порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 процента від суми простроченого платежу. Факт отримання кредитних коштів в сумі 60 800,00 грн. підтверджується заявою на видачу готівки № 10514 від 14.07.2008 року. Таким чином, Банк виконав взяті на себе зобов'язання щодо надання кредитних коштів згідно з умовами кредитного договору. Однак, всупереч умовам Кредитного договору, [PERSON], належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором. Крім того 14 липня 2008 року з метою повного та своєчасного виконання зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором, між Банком та [PERSON] було укладено Договір поруки. Згідно з п.1.1 Договору поруки [PERSON], є поручителем, і зобов'язалась солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань [PERSON], за Кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору. Однак, відповідачами не повернуто суми кредиту, не сплачено суму процентів за користування кредитом, та не сплачено суму нарахованої пені за прострочення виконання зобов'язань. Станом на 12 вересня 2013 року заборгованість за кредитним договором Боржником не погашена, що підтверджується відповідними виписками по рахунках, розрахунком заборгованості, яка становить 433 182,48 грн. Загальна сума заборгованості [PERSON], перед Банком за кредитним договором станом на 12 вересня 2013 року складає: 433 182,48 грн., яка складається з: суми заборгованості за кредитом - 30 450,73 грн.; сума заборгованості за відсотками - 14 689,29 грн.; загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості -385 874,68 грн.; загальна сума 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості -1 988,39 грн.; сума інфляційних втрат від суми простроченої плати по кредиту - 179,39 грн. При цьому звернув увагу суду, що відповідно наданих розрахунків останній раз по кредиту було сплачено 17.11.2010 року, строк позовної давності ними не пропущено, як це вважають відповідачі. Тому позивачі просили стягнути в солідарному порядку вказану суму заборгованості, а також понесені судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі до суду надав уточнення до позовної заяви, загальна сума заборгованості відповідачів перед Банком за Кредитним договором станом на 28 лютого 2014 року складає 556 725,77 грн., яка складається з: суми простроченої заборгованості за кредитом - 30 450,73 грн.; суми простроченої заборгованості за процентами по кредиту -14 689,29 грн.; загальної суми пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 507 933,29 грн.; загальної суми трьох процентів річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 2 615,40 гривень; суми інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом -1 037,05 грн. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав пропущення позивачем строку звернення до суду. Свою позицію обґрунтовує наступним. Пунктом 3.1.1. кредитного договору встановлений строк проведення періодичних платежів, а саме починаючи з місяця наступного за звітним, щомісяця до 10-го числа «включно» кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 1013,00 грн. та нарахованими процентами. У додатку № 1 до кредитного договору встановлені кінцеві строки проведення щомісячних платежів. Враховуючи встановлені строки оплати (до 10-числа кожного календарного місяця) позивач з 11 -го числа кожного місяця, під час дії кредитного договору, реально знав про несплату або часткову несплату позичальником відповідної суми. Враховуючи те, що виконання зобов'язання за кредитним договором встановлені періодичними платежами із встановленням конкретного строку оплати, позивач мав достатні та достовірні відомості про відсутність грошових надходжень від позичальника у відповідному місяці За таких умов позивачем пропущений встановлений законом загальний строк звернення до суду вимогою про стягнення тіла кредиту, відсотків та інфляційних втрат починаючи з січня 2009 року. Розрахунок позивача по тілу кредиту має розпочинатися з березня 2011 року і в загальному розмірі може складати 29386,77 грн. Крім того позивачем нарахована пеня без додержання норми ст.258 ЦК України, щодо спеціальної позовної давності, тому оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, то в цій частині також необхідно відмовити. Під час розгляду справи відповідач надав до суду додаткове письмове заперечення, відповідно до якого просив звернути суд увагу на те, що згідно п.3.2. кредитного договору № 51/АА-00003.08.2 від 14.07.2008 року, обов'язком позичальника є щорічне переукладання договору страхування автомобіля на користь Банку в строк не пізніше, ніж за 7 робочих днів до закінчення строку дії договору страхування на поточний рік. Зазначеним пунктом встановлені строки проведення страхування. Додатково строки проведення страхування та суми страхових платежів встановлені у додатку № 1 до кредитного договору. Пунктом 3.3. кредитного договору встановлений обов'язок позичальника надавати у банк копію договору страхування на наступний рік відповідно до п. 3.2. кредитного договору, та копію документа, який свідчить про внесення коштів у розмірі страхової плати за договором страхування автомобіля на наступний рік, не пізніше ніж за 3 робочі дні до закінчення дії договору страхування автомобіля на поточний рік. Страхування автомобіля було проведено один раз 14.07.2008 року - при укладанні кредитного договору. Інші страхові платежі визначені п. 3.2. договору та додатком № 1 до нього не проводилися, копії документів встановлені п. 3.3. договору банку не надавалися. Пунктом 3.4. кредитного договору встановлене безумовне зобов'язання позичальника достроково погасити заборгованість за одержаними кредитами та сплатити проценти за користування коштами, а також пені та штрафи, передбачені цим договором, у разі не виконання зобов'язань, передбачених у п. 3.2. та 3.3. договору. За таких умов він у відповідності до п. З.2., 3.4. кредитного договору був зобов'язаний повернути усі кошти в строк до 08.07.2009 року, що ним не було зроблено. Позивач починаючи з дня наступного за граничним строком проведення страхування мав реальні відомості про порушення позичальником цього договірного зобов'язання, усвідомлював наслідки такого порушення та необхідність проведення певних дій, що випливають з такого порушення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. 08.07.2009 року є датою, з якої позивач дізнався про відсутність страхування автомобіля на користь банка та датою, з якої розпочався перебіг строку загальної позовної давності на звернення з позовом про стягнення тіла кредиту та відсотків. Враховуючи трирічний строк загальної позовної давності, такий строк закінчився 08.07.2012 року. При цьому відповідач звернув увагу суду на те, що, позивач за наявності усіх підстав та відомостей не звернувся до суду у встановлений законом строк, а отже має місце сплив позовної давності до основних вимог. Оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Тому просив застосувати позовну давність відносно позовних вимог позивача і повністю відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON], заявлені позовні вимог не визнала, посилаючись на те, що позивач станом на дату звернення до суду за законом втратив право вимоги з неї як поручителя. Пунктом 4.1. договору поруки встановлено, що договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного погашення заборгованості за кредитним договором. Оскільки, сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Пунктом 1.2. договору поруки та п. 1.1., 3.1.2. кредитного договору № 51/АА-00003.08.2 від 14.07.2008 року встановлений кінцевий строк повного погашення заборгованості за кредитом -14.07.2013 року. Основним зобов'язанням за кредитним договором є повернення одержаних коштів - основного зобов'язання (п. 3.1. кредитного договору). Пунктом 3.1.1. кредитного договору встановлений строк виконання основного зобов'язання, а саме починаючи з місяця наступного за звітним, щомісяця до 10-го числа «включно» кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 1013,00 грн. та нарахованими процентами. В матеріалах справи містяться Додаток № 1 до кредитного договору (Детальний розпис сукупної вартості кредиту), Інформаційний лист про орієнтовну сукупну вартість кредиту, Розрахунок заборгованості із зазначенням строків нарахування платежу за тілом кредиту, відсотків, кінцевих строків оплати відповідних сум. Дані докази свідчать про те, що позивач з наступного дня за встановленим днем проведення платежу мав відомості про несплату або часткову несплату позичальником встановленої до оплати суми. Незважаючи на це позивач проявляв бездіяльність відносно стягнення простроченої заборгованості з позичальника чи поручителя, пасивно нараховуючи пеню та відсотки. Таким чином вважає, що зазначеними пунктами договорів кредиту та поруки, письмовими доказами наданими позивачем, встановлений строк виконання основного зобов'язання, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Враховуючи щомісячний кінцевий строк виконання основного зобов'язання (до 10-числа кожного календарного місяця) та кінцевий строк повного погашення заборгованості за кредитом - 14.07.2013 року включно, позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з вимогою про стягнення визначених ним сум з поручителя. З урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк пред'явлення позову (з останнього платежу та погашення всієї суми кредиту в цілому) до поручителя закінчився 15.01.2014 року Позовна заява була направлена позивачем після 15.01.2014 року. Тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог повному обсязі. В судовому засіданні встановлено, що між ВАТ «РОДОВІД БАНК», найменування якого з 17.06.2009 року у відповідності до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» було змінено на ПАТ «РОДОВІД БАНК», позивачем, і [PERSON], відповідачем, 14 липня 2008 року було укладено кредитний договір № 51/АА-00003.08.2, копія якого долучена до позовної заяви. Відповідно до умов укладеного кредитного договору № 51/АА-00003.08.2 від 14.07.2008 року банк відкриває Позичальнику не відновлювану кредитну лінію на загальну суму 60800,00 гривень терміном по 14.07.2013 року включно. Згідно з п.п.1.5 кредитного договору, процентна ставка за кредитами встановлюється в розмірі 19% річних. П.3.6. передбачає, що Позичальник, в свою чергу, зобов»язався повністю погасити заборгованість за кредитом. За порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1.6 процента від суми простроченого платежу (а.с.6-9). Факт отримання кредитних коштів в сумі 60800,00 гривень підтверджується заявою на видачу готівки № 1051_4 від 14.07.2008 року (а.с.24). В забезпечення виконання взятих зобов'язань [PERSON], за Кредитним договором Позичальника, відповідно до ст.553 ЦК України з [PERSON] 14 липня 2008 року було укладено Договір поруки № 51/АА-00003.08.2-3/П (а.с.16). Пунктом 1.1 Договору поруки передбачено зобов'язання солідарно та в повному обсязі з боржником відповідати перед Кредитором за невиконання зобов'язань за Кредитним договором № 51/АА-00003.08.2 від 14.07.2008 року, який було укладено між кредитором і Боржником. У відповідності до п.5.2 Договору поруки, солідарні боржники залишаються зобов'язаними перед Кредитором до тих пір, поки всі зобов'язання за Кредитним договором не будуть виконані повністю. Як вбачається з розрахунку заборгованості, останній платіж по кредиту відповідачем [PERSON] здійснено 17.11.2010 року, станом на 12 вересня 2013 року відповідача [PERSON], перед позивачем складає гривень 433 182 гривні 48 копійок, що виникла внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором і складається із заборгованості за кредитом - 30450,73 гривень, сума заборгованості за відсотками - 14689,29 гривень, загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 385874,68 гривні, загальна сума 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 1988,39 гривень, сума інфляційних втрат від суми простроченої плати по кредиту -179,39 гривень. На вимогу суду позивачами було надано розрахунок заборгованості відповідачів на 28.02.2014 року, тобто на час звернення позивачів до Славутицького міського суду, відповідно наданих розрахунків загальний борг становить 556 725,77 грн., загальна сума боргу складається з: суми простроченої заборгованості за кредитом - 30 450,73 грн.; суми простроченої заборгованості за процентами по кредиту -14 689,29 грн.; загальної суми пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 507 933,29 грн.; загальної суми трьох процентів річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 2 615,40 гривень; суми інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом -1 037,05 грн. Заслухавши сторони, вивчивши надані докази, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Виконання своїх зобов`язань позивачем щодо укладення кредитного договору № 51/АА-00003.08.2 від 14.07.2008 року та видачу кредитних коштів підтверджується дослідженими доказами. Натомість відповідачем [PERSON], взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення суми кредиту по укладеному договору не виконано. Це свідчить про те, що відповідач скористався кредитними ресурсами та свої зобов'язання за кредитним договором перед банком належним чином не виконав, систематично порушував виконання умов кредитного договору. Як вбачається з наданого повного розрахунку, останній платіж по кредитному договору здійснено 17.11.2010 року. Статтею 526 цього Кодексу передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.610 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання). Частиною першою статті 611 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 554 ЦК України, передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. (Абзац другий пункту 24 із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014) Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. На підставі наведеного суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги позивачів до поручителя [PERSON], не підлягають задоволенню, оскільки в даному випадку пропущено строк позовної давності до поручителя як до основної так і додаткової суми боргу по кредитному договору. Відносно заявлених позовних вимог до відповідача [PERSON], суд прийшов до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Посилання відповідача на те, що позивачами пропущено строк позовної давності як до основної так і додаткової вимоги по кредитному договору в даному випадку є частково безпідставними. Вимоги позивачів про стягнення суми простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 30 450,73 грн., та суми простроченої заборгованості за процентами по кредиту у розмірі 14 689,29 грн. обґрунтовані наданими розрахунками і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Аналіз правових норм -, зокрема, ст. ст. 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Тому вимоги в частині стягнення трьох процентів річних від суми простроченої кредитної заборгованості у розмірі 2615 гривень 40 копійок є правомірними і підлягають до задоволення. Разом з тим вимога позивачів про стягнення загальної суми пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості у розмірі 507 933,29 грн.; суми інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом у розмірі 1037,05 грн., підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулися до суду 28.02.2014 року. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 10 числа місяця, наступного за місяцем, в рахунок якого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Тобто право вимоги у позивачів в даному випадку по основному боргу виникло з 17.12.2010 року і строк позовної давності ними не пропущено, з наданих розрахунків вбачається, що позивачами не пропущено основний строк позовної давності. У суду відсутні підстави в даному випадку застосовувати позовну давність до вимог банку і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. В той же час підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Тому вимоги позивачів в цій частині підлягають частковому задоволенню з 28.02.2013 року. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Тому вимоги в частині стягнення з відповідачів солідарно понесених судових витрат на користь позивача підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial