Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] виклад позиції позивача\~ та заперечень відповідача 13.12.2017 року [PERSON] предявив в суді позов до [PERSON] про визнання причини пропуску строку для прийняття спадщини поважною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. У обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 05 лютого 2017 року померла його бабка [PERSON], яка по день смерті проживала в [INFO]. Після її смерті залишилось спадкове майно, спадкоємцем по заповіту якого є його сестра відповідач по справі [PERSON] У вересні 2017 року він звернувся до суду з позовом до Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання заповіту недійсним. В результаті розгляду даного позову рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 17.10.2017 року заповіт, складений 18.04.2011 року від імені [PERSON] на користь [PERSON], визнаний недійсним. Таким чином, він одержав право на спадкування за законом після смерті бабки [PERSON] на загальних підставах. При зверненні в нотаріальну контору з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, йому було відмовлено у видачі правовстановлюючого документа через пропуск строків для прийняття спадщини, встановлених ст. 1270 ЦК України. Причиною пропуску строку звернення в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини стали незаконні дії відповідача [PERSON] та Голинчинецької сільської ради щодо вчинення недійсного заповіту від імені [PERSON], чим позбавили його права на спадкування після її смерті. Просить визнати строк для прийняття спадщини пропущеним з поважних причин та визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили. \~У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON], під час вступного слова та заключного слова в судових дебатах, позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові. \~Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні під час вступного та заключного слова позовні вимоги не визнали. [PERSON] зокрема, суду пояснила, що [PERSON] знав про смерть бабки, знав про існування заповіту і що бабка бажала, щоб майно перейшло їй у спадок, у зв'язку з чим образився на бабку, не спілкувався з нею. На поховання бабки приїхав після того як вона зателефонувала йому і попросила приїхати, відмовився надати допомогу в похованні, на кладовищі влаштував скандал, говорив, що вона і бабка йому чужі люди, що бабка все заповідала їй, тому він ніякого відношення до проблем з приводу її поховання не має. Відповідач та її представник вважають, що жодних перешкод у позивача для подачі заяви про прийняття спадщини не було, спадкова справа була відкрита ще в лютому 2017 року, він мав можливість ознайомитися з заповітом, подати у визначені законом терміни для прийняття спадщини заяву про прийняття спадщини в нотаріальну контору і оскаржувати заповіт, якщо мав сумніви щодо його дійсності, але не зробив цього. Жодних перешкод для прийняття спадщини у позивача не було, тому просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] з наведених підстав. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача Позивачем [PERSON] та його представником за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні 14.02.2018 року було заявлено усне клопотання про витребування з канцелярії Шаргородського районного суду Вінницької області для огляду в судовому засіданні цивільної справи № 152/1426/17 за позовом [PERSON] до Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Відповідачем [PERSON] та її представником адвокатом [PERSON] у судовому засіданні 14.02.2018 року було заявлено усне клопотання про витребування від Шаргородської державної нотаріальної контори спадкової справи до майна померлої 05.02.2017 року [PERSON] та виклик для допиту в судовому засіданні державного нотаріуса, в провадженні якого знаходиться зазначена спадкова справа. ІІІ. Процесуальні дії у справі Відповідно до ухвали суду від 14.12.2017 року відкрито провадження у справі за нормами ЦПК України в редакції 2004 року (а.с.19). 27.12.2017 року прийнято рішення про продовження\~ розгляду справи у порядку загального позовного провадження, зі стадії розгляду справи по суті за правилами ЦПК України в редакції 2017 року (а.с.24). 23.01.2018 року, до початку розгляду справи по суті, надійшла заява про відвід головуючого судді Соколовської Т.О. Ухвалою суду від 23.01.2018 року провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід головуючого судді Соколовської Т.О. (а.с.37 - 40). Ухвалою суду від 25.01.2018 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Соколовської Т.О. відмовлено. Справу повернуто до канцелярії Шаргородського районного суду для передачі раніше визначеному складу суду для продовження судового розгляду (а.с. 57 - 58). Ухвалою суду від 29.01.2018 року поновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 14.02.2018 року (а.с.60). Судове засідання 14.02.2018 року відкладено за клопотанням сторін, у звязку з витребуванням додаткових доказів (а.с. 68 70). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Вирішуючи спір суд встановив, що між сторонами виникли\~\~ правовідносини щодо спадкування, зокрема, щодо визнання причини пропуску строку для прийняття спадщини поважною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Судом встановлено, що 18 квітня 2011 року секретарем виконавчого комітету Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] за реєстром номер 34 посвідчено заповіт від імені [PERSON], яким все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право остання заповіла [PERSON] (а.с.10). [PERSON] мала дочку [PERSON], [INFO], яка померла до смерті [PERSON] (05.02.2017 року) - 02.06.2016 року, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії 1 АМ № 355967, виданим 06.06.2016 року (а.с. 87). Сторони у даній справі - [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] від різних шлюбів. 05 лютого 2017 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №386552, виданим повторно виконавчим комітетом Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області 06.07.2017 року (а.с.11). Відповідач [PERSON] 28.02.2017 року звернулася до Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.77). Цього ж дня державним нотаріусом Шаргородської ДНК [PERSON] було відкрито спадкову справу № 142/17 до майна померлої [PERSON] Судом установлено, що при відкритті спадкової справи на підставі витягу ізСпадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 28 лютого 2017 року за № 46915681 нотаріусом було виявлено заповіт, який був посвідчений Голинчинецькою сільською радою Шаргородського району Вінницької області 18.04.2011 року за реєстровим № 34, який на час відкриття спадщини був чинним і інформація щодо нього була наявна в матеріалах з початку відкриття спадкової справи (а.с. 80 83). Будучи допитаною в судовому засіданні державний нотаріус Шаргородської ДНК [PERSON] показала, що у терміни визначені законом з заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору звернулася лише [PERSON] Спадкова справа була відкрита 28.02.2017 року. [PERSON] звернувся в нотаріальну контору вперше для отримання усної консультації в жовтні 2017 року. 21.11.2017 року [PERSON] написав письмову заяву і нею в цей же день була винесена постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії у звязку з пропуском строку для прийняття спадщини. З 28.02.2017 року була відкрита спадкова справа, в якій були відомості про заповіт спадкодавця і якби [PERSON] звернувся в нотаріальну контору протягом шести місяців, він би дізнався про заповіт і зміг оскаржити його після подачі заяви про прийняття спадщини. Закон зобовязує вчасно подати заяву про прийняття спадщини незалежно від того як спадкується майно чи за заповітом чи за законом. Судом також встановлено, що після спливу шестимісячного терміну з дня відкриття спадщини, а саме 13.09.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] \~про визнання заповіту недійсним. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 17.10.2017 року позовні вимоги [PERSON] до Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] \~про визнання заповіту недійсним задоволено. Заповіт, складений 18.04.2011 року від імені [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений секретарем виконкому Голинчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 34 визнано недійсним з підстав порушення сільською радою вимог законодавства щодо посвідчення заповіту, зокрема підписання заповіту від імені [PERSON] [PERSON], на користь якої вчинено заповіт (а.с.7-9). При зверненні в нотаріальну контору з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після смерті 05.02.2017 року [PERSON], [PERSON] було відмовлено у видачі правовстановлюючого документа через пропуск строків для прийняття спадщини, встановлених ст. 1270 ЦК України, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON] від 21.11.2017 року за вих.№ 2277/02-31 (а.с.12). Представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] під час вступного слова та заключного слова в судових дебатах стверджував, що причиною пропуску строку звернення [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини стала недобросовісна поведінка відповідача [PERSON], яка, на переконання представника позивача, вчинила підроблення заповіту. Ці ствердження є обєктивно необґрунтованими, оскільки факт підроблення заповіту [PERSON] стороною позивача не доведено жодними належними, допустимими достовірними та достатніми доказами. Рішенням Шаргородського районного суду від 17.10.2017 року на яке, як на підставі задоволення позовних вимог, посилається [PERSON] заповіт визнано недійсним з підстав порушення сільською радою вимог до посвідчення заповіту, які не дозволяли встановити дійсне волевиявлення спадкодавця. Посадові особи Голинчинецької сільської ради допустили порушення правила посвідчення заповіту і жодних винних дій при цьому позивача [PERSON] не встановлено. Разом з тим, судом встановлено і не заперечувалось представником позивача [PERSON] те, що відповідач [PERSON] знав про відкриття спадщини, приймав участь в похованні спадкодавця і свідомо без будь яких перешкод не вчинив дій по прийняттю спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття. Та обставина, що за заявою позивача [PERSON] скасовано заповіт [PERSON] не може бути визнана судом поважною, оскільки сама по собі ця обставина без встановлення інших обєктивних непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку. Помилковою на переконання суду є думка представника позивача [PERSON] про те, що строк прийняття спадщини для [PERSON] повинен вираховуватись з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання заповіту недійсним, з огляду на те, що відповідно до вимог ч.ч. 2,3 ст.1233 ЦК України у разі визнання заповіту недійсним … прово на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. V. Оцінка Суду та норми права, які застосовує Суд, мотиви їх застосування. Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються ст. 55 Конституції України, статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ([PERSON], 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються законом. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", пунктах 51, 52 рішення ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі "Рябих проти Росії", пункті 91 рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 року у справі "[PERSON] проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року). У пункті 50 рішення у справі "Беллет проти Франції" від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК\~ України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 року та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" від 08.04.2010 року наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 року у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 35 рішення від 07.03.2006 року у справі "Донадзе проти Грузії"). Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне субєктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного\~права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України , абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК України). Згідно\~статті 1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У\~статті 1233 ЦК України\~зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За приписами ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст.1272 ЦК України). Відповідно до частини третьої\~статті 1272 ЦК України\~за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Виходячи з розяснень, що місяться в абз.6 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 "Про судову практику у справах про спадкування", вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272\~ЦК України\~про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: - місце\~\~і час відкриття спадщини; - наявність чи відсутність заповіту спадкодавця; - коло спадкоємців, які мають право на спадщину за заповітом чи за законом у порядку черговості; - коло спадкоємців, які у передбачений законом спосіб прийняли спадщину. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця, тощо. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12), 04 листопада\~2015 року (справа № 6-1486цс15) та 14.09.2016 року у справі №6-1215цс16, Станом, на момент порушення провадження у даній справі спадщину після смерті [PERSON], у передбачений законом строк прийняла лише [PERSON] Позивач [PERSON] спадщину не прийняв. Згідно з розясненнями, що містяться в абз.2 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 "Про судову практику у справах про спадкування", суди відкривають провадження у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 ст.1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини". Спадкоємець, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] - [PERSON] письмової згоди на прийняття спадщини спадкоємцем [PERSON], який пропустив строк для прийняття спадщини нотаріусу не подавала (ч.2 ст. 1272 ЦК України), також заперечувала щодо задоволення позову судом. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] до числа осіб, передбачених ч.ч. 3, 4 ст.1268 ЦК України, тобто до тих осіб, які вважаються такими, що прийняли спадщину без подання нотаріусу письмової заяви, не відноситься. VІ. Висновки суду, розподіл судових витрат Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, поданих сторонами переконують суд, що жодних доказів, які б вказували та підтверджували поважність причин пропуску позивачем строку на подання заяви про прийняття спадщини, а саме наявність об'єктивних, непереборних, істотних труднощів що перешкоджали йому звернутися з відповідною заявою, суду не надано, тому позов [PERSON] задоволенню не підлягає. [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] на її користь витрати, повязанні з розглядом справи в розмірі 5000 грн., відповідно до квитанції №3 від 22.01.2018 року (а.с.86). Що стосується задоволення даної вимоги, то суд вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 59 Конституції України гарантується кожному право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України). Статтею 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. Виходячи зі змісту ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката складаються з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану із справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення витрат, з урахуванням детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Адвокат [PERSON] в статусі представника відповідача приймала участь у судових засіданнях 23.01., 14.02. та 28.02. 2018 року. Витрати [PERSON] на правничу допомогу у розумінні угоди про надання правничої допомоги від 23 січня 2018 року є такими, що повязані з наданням консультації, формування правової позиції, представництво [PERSON] в судових засіданнях (а.с. 34 36, 84 86), тобто мають компенсуватися в силу ст.137 ЦПК України. Як вбачається із протоколів судових засідань адвокат [PERSON] в судових засіданнях провела 4 год. 37 хв. (а.с.38, 68, 91 - 93). Згідно з попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат адвокатом [PERSON] витрачено на вивчення матеріалів позовної заяви, ознайомлення з законодавчою базою, судової практики з питань, що входять в предмет доказування по даному цивільно правомому спорі 6 годин. Зважаючи на вказані обставини, в рахунок компенсації понесених [PERSON] витрат на правничу допомогу, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму документально підтверджених та належним чином обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, виходячи із виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого на виконання робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт під час підготовки справи до судового розгляду та під час судового розгляду справи.

Outcome: approved