Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приват Банк" (далі по тексту - позивач, ПАТ КБ "Приват Банк") звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON].) про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07.04.2011 року між ПАТ КБ "Приват Банк" та [PERSON] було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 13000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00 % на рік. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. ПАТ КБ "Приват Банк" надав [PERSON] кредитні кошти згідно з умовами договору, проте, в порушення умов кредитного договору, відповідач не виконує свої зобов'язання по поверненню кредиту та відсотків за користування ним, внаслідок чого утворилась заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем в загальному розмірі 29559,22 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача. Також, просив стягнути з відповідача сплачені позивачем судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07.07.2014 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні, яке відбулось 07.11.2014 року відповідач та його представник [PERSON] подали зустрічний позов, який ухвалою, занесеною до журналу судового засідання від 07.11.2014 року, був об'єднаний в одне провадження із первісним позовом ПАТ КБ "Приват Банк". В зустрічних позовних вимогах [PERSON] просить визнати недійсним кредитний договір б/н від 07.04.2011 року, що укладений між ПАТ КБ "Приват банк" та [PERSON], а правочин недійсним в цілому, як такі, що вчинені з порушенням чинного законодавства України та порушенням прав [PERSON] Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що між сторонами не укладалось письмового договору, відповідач не підписував договір та кошти не отримував, єдиним документом, який був підписаний ним, це анкета-заява про приєднання до умов та правил банківських послуг у ПАТ КБ "Приват Банк" на суму у розмірі 2000,00 грн. від 07.04.2011 року, а також довідка про умови кредитування за невстановленим договором. [PERSON] зазначає, що його було введено в оману, оскільки пропозиція банка щодо відкриття кредитного споживчого рахунку є такою, що порушує права клієнта як споживача, не надала можливості вибору та надана була у нечіткий, незрозумілий спосіб, у зв'язку з чим ПАТ КБ "Приват Банк" було порушено положення ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" щодо заборони нечесної підприємницької діяльності. Крім того, [PERSON] зазначає, що договір, укладений між сторонами, включає в себе умови, які є несправедливими, тим самим порушуючи ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів". Також, просить визнати недійсним договір, оскільки ПАТ КБ "Приват Банк" заявлено вимогу про стягнення заборгованості з пропуском позовної давності. Крім того, посилається на те, що позивачем при укладенні договору не додержано вимог, які є необхідними для чинності правочину, передбачені ч. 1 ст. 203 ЦК України. У судове засідання, яке відбулося 15.12.2014 року, представник позивача не з'явився, проте, представником позивача подано до суду заяву, в якій він просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечує, просить відмовити. В судовому засіданні, яке відбулося 15.12.2014 року, представник відповідача заперечив щодо задоволення первісного позову, просив відмовити у його задоволенні та просив задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, вислухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги по первісному позову підлягають задоволенню, а в зустрічному позові слід відмовити, з огляду на таке. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Перевіряючи обставини у справі, судом встановлено, що 07.04.2011 року між ПАТ КБ "Приват Банк" та [PERSON] було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 2000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00 % на рік (а.с. 7). Як вбачається з розрахунку заборгованості, встановлений кредитний ліміт було збільшено, у зв'язку з чим позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 13000,00 грн. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно договору, [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" (далі по тексту - Умови), "Правилами користування платіжною карткою" складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до п. 1.1.7.12. Умов, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Як вбачається з п. 2.1.1.5.5. Умов, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п. 2.1.1.5.6. Умов, у разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення кредиту, оплати винагороди Банку. Згідно з п. 2.1.1.7.6. Умов, при порушенні позичальником строків платежів по якому-небудь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Як вбачається із матеріалів справи, банком зобов'язання за договором виконано, а відповідач в свою чергу порушив умови договору, відповідно до яких зобов'язувався погашати кредит та проценти за користування ним на умовах та в порядку, визначених договором кредиту. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором. У зв'язку з простроченням відповідачем платежів за кредитним договором, згідно з розрахунком (а.с. 4), станом на 30.04.2014 року загальна заборгованість становить 29559,22 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 12569,38 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 15106,07 грн., штрафу (фіксована частка) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 1383,77 грн. Враховуючи те, що зобов'язання не виконуються з вини відповідача, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ "Приват Банк" до [PERSON] підлягають задоволенню. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не виконує свої зобов'язання по кредитному договору № б/н від 07.04.2011 року, протягом тривалого часу не розраховується з позивачем, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредиту в загальному розмірі 29559,22 грн., яка підлягає до стягнення з відповідача. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу Українизобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України,підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача за зустрічним позовом щодо незаконності умов кредитного договору, з огляду на таке. Стаття 18 ЗУ "Про захист прав споживачів"передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів"визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача за зустрічним позовом з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК(статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний сторонами, містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів, і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. В судовому засіданні представнику позивача за зустрічним позовом було роз'яснено його право заявити клопотання про призначення експертизи, однак сторона позивача за зустрічним позовом не скористалась своїм правом, передбаченим законом. Крім того, в судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом підтвердив, що [PERSON] підписував анкету, знімав грошові кошти у розмірі 2000,00 грн. та протягом двох років розраховувався за кредитом. Звертаючись до суду із зустрічним позовом [PERSON] посилається також на те, що умови кредитного договору порушують його права як споживача та не відповідають вимогам чинного законодавства. Оспорюваний договір в порушення ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" містить несправедливі умови, які порушують принцип рівності сторін договору. Разом з тим, такі посилання позивача за зустрічним договором не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються умовами договору. Крім того, [PERSON] посилається на порушення ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів"). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника Банку та [PERSON] на анкеті-заяві, яка є договором про надання банківських послуг. З приводу посилання позивача за зустрічним позовом на порушення банком строків позовної давності слід зазначити, що сторонами було погоджено збільшення строку позовної давності, оскільки відповідно до п. 1.1.7.31 Умов, строк позовної давності стосовно повернення кредиту, оплати відсотків, винагороди, штрафів, пені становить 50 років. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку, що заявлені зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання договору недійсним не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Враховуючи те, що позовні вимоги ПАТ КБ "Приват Банк" підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 295,59 грн.

Outcome: approved