Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 22.11.2007 в сумі 17783 грн. 65 коп., що складається з: заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 9979 грн. 92 коп., заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 в сумі 3273 грн. 24 коп., заборгованості за пенею в сумі 3207 грн. 46 коп., штрафів відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. 00 коп. (фіксована частина) та 823 грн. 03 коп. (процентна складова); судових витрат. Свої вимоги обгрунтовує тим, що відповідно до укладеного між АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] кредитного договору № б/н від 22.11.2007 банком відкрито відповідачу картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та надано відповідачу у користування кредитну картку, розмір кредитного ліміту по якій було збільшено до 8500 гривень. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що її заява разом із "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку" складає між ним і Банком кредитний договір. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, на відміну від відповідача, яка свої зобов`язання перед банком не виконувала належним чином, своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками відповідно до умов договору банку не надавала у зв`язку із чим утворилася заборгованість на загальну суму 17783 грн. 65 коп. А тому просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 21.07.2020 було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін та відзиву на позовну заяву не надала. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Судом встановлено, що 20.11.2007 між ПАТ КБ "ПриватБанк" (на даний час АТ КБ "ПриватБанк") та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач 22.11.2007 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 3000,00 грн. який було збільшено до 8500,00 грн., з базовою відсотковою ставкою за кредитним лімітом на момент підписання договору 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році (а.с.35,37). Укладений між сторонами договір складається з Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 37), Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 38-47). Відповідач взяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша кредитна установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, однак відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконувала не належним чином, порушуючи умови договору щодо здійснення щомісячних платежів, та повернення кредиту допустила утворення заборгованості. Згідно з представленим розрахунком (а.с.8-26), станом на 02.04.2020 заборгованість позичальника за кредитним договором становила 17783 грн. 65 коп., що складається з: заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 9979 грн. 92 коп., заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 в сумі 3273 грн. 24 коп., заборгованості за пенею в сумі 3207 грн. 46 коп., штрафів відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. 00 коп. (фіксована частина) та 823 грн. 03 коп. (процентна складова). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Даний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. Враховуючи викладене, визначальним у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання зобов`язання. До цього моменту можливо нарахування процентів як плати, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки (а.с.36) термін дії останньої карточки, яка видавалася [PERSON] закінчився 09/19, позивач проценти за ст. 625 ЦК України згідно з розрахунком заборгованості (а.с.26) нараховані за період з 01.11.2019 по 02.04.2020. Згідно висловленого Верховним Судом України правового висновку (постанова 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14), строк дії картки є кінцевим терміном кредитування. Оскільки, строк дії договору закінчився в останній день вересня 2019 року, відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, а тому нарахування позивачем процентів в порядку ст. 625 ЦК України в період з 01.11.2019 по 02.04.2020 в сумі 3273 грн. 24 коп. є правомірним. Таким чином, оскільки відповідач не виконала свої зобов`язання по договору кредиту, внаслідок чого допустила утворення заборгованості по виконанню кредитних зобов`язань, а тому суд вважає, що позивач вправі відновити свої порушені майнові права шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором із відповідача в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 9979 грн 92 коп. та заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України в сумі 3273 грн. 24 коп. Щодо позову в частині стягнення заборгованості за пенею 3207 грн. 46 коп., штрафами відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. 00 коп. (фіксована частина) та 823 грн. 03 коп. (процентна складова), суд зазначає наступне. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22.11.2007 та заяви, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку у редакції, що діяла на момент підписання заяви, як невід`ємні частини договору. Згідно з Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог в частині стягнення штрафів, визначені п. 8.6, згідно якого у разі порушення клієнтом строків платежів за будь яким грошовим зобов`язанням передбаченим кредитним договором більше ніж на 120 днів, Клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. До позовної заяви позивачем додано витяг з Умов та правил надання банківських послуг, однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розуміла відповідач [PERSON] та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву від 22.11.2007, а також що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені та штрафів. Крім цього, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, взагалі не містять особистого підпису відповідача [PERSON] . За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, а надані банком витяг з Умов та правил, взагалі не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19). Оскільки, позивачем не надано суду належних доказів, які б містили умови щодо сплати заборгованості за пенею та штрафів, а тому підстав для стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за пенею в сумі 3207 грн. 46 коп., штрафів відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. 00 коп. (фіксована частина) та 823 грн. 03 коп. (процентна складова), немає, у зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. У зв`язку із наведеним слід позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши із відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі в сумі 9979 грн 92 коп. та заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України в сумі 3273 гривень 24 копійок, а всього в сумі 1555 гривень 48 копійок. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial