Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

Заявленими вимогами позивач просить суд ухвалити рішення яким визнати спільним сумісним з відповідачем майном автомобілем та стягнути на користь позивача половину його вартості. В обґрунтування позову зазначає, що дане майно придбано за час шлюбу та за спільні кошти. Наразі спір щодо даного майна не вирішено, однак шлюб розірвано. Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і підстав для розгляду справи іншим способом судом не встановлено та сторонами не заявлялось. Відповідач направив відзив на позов, яким заперечував вимоги. Власну позицію обґрунтовував наступним. Дійсно автомобіль придбано за час перебування у шлюбі, однак фактично шлюбні стосунки були припиненими. Дане майно набувалось за особисті кошти відповідача та для потреб не родини, а його особистих. З приводу спільного сумісного майна, як продовжував стверджувати відповідач, досягнуто згоди і надана розписка змістом якої позивач має отримати грошові кошти в розмірі 70 тисяч гривень. Відповіді на відзив позивач не надавала. Проаналізував заявлені вимоги, ставлення відповідача до них, дослідив надані сторонами докази, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Інших доказів сторонами суду не надавалось, як і заявлялось клопотань про необхідність їх додаткового витребування чи вилучення тощо. Позивач є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання, отримувала код платника податків та при зверненні до суду сплатила судового збору в розмірі 1 493,55 гривень (а.с.3-4). Відповідач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання на території Житомирського району Житомирської області та отримував код платника податків (а.с.5,6). Сторони зареєстрували шлюб 26 вересня 2015 року. Рішенням суду від 29 вересня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням суду зазначені поясненні [PERSON] , якими він стверджує, що із січня 2019 року вони спільне не живуть, спільного господарства не ведуть. Відзивом на позов про розірвання шлюбу [PERSON] зазначила наступне. Напередодні 2019 року разом з [PERSON] приїхала до своїх батьків у Хмельницьку область. Після різдвяних свят [PERSON] поїхав, а дружина з дитиною залишилась у батьків і була там до березня 2020 року. Тривале не повернення до чоловіка було пов`язане із смертю матері [PERSON] . Після повернення до чоловіка у березні 2020 року стосунки погіршились і [PERSON] повернулась до батька у Хмельницьку область. [INFO] у сторін народилась спільна дитина. Середня ринкова вартість автомобіля "ФОЛКСВАГЕН Гольф 2.0" 2009 року випуску становить 298 710 гривень. 17 квітня 2019 року відповідач набув прав власності на автомобіль марки "ФОЛКСВАГЕН Гольф 2.0" 2009 року випуску. Відомості у декларації про суттєві зміни майнового стану відповідача свідчать про зазначену ним вартість придбаного автомобіля у розмірі 150 тисяч гривень. В серпні 2020 року надана розписка із змісту якої можна зрозуміти, що відповідач зобов`язався до 31 грудня 2021 року надати позивачеві грошові кошти в розмірі 70 тисяч гривень. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Мало того, тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частина 1 ст. 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення спільної сумісної власності. Це означає, що ні чоловік, ні дружина не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані відносини між сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає спірний автомобіль спільним сумісним майном подружжя. До такого висновку суд дійшов враховуючи наступне. Сторонами не заперечувалось придбання такого майна за час існування шлюбу. Відповідач, заперечуючи факт існування фактичних шлюбних стосунків, однак визнаючи перебування сторін у зареєстрованому шлюбі зазначив, що сторони на час придбання автомобіля проживали окремо та не вели спільне господарство. Підставами таких тверджень позивачем наведено відзив [PERSON] , яким остання, нібито, визнавала факт припинення фактичних шлюбних стосунків починаючи із січня 2019 року. Однак, аналіз зазначеного матеріалу, на переконання суду, не свідчить про такі обставини, адже [PERSON] відзивом на позов наводить дату припинення фактичних шлюбних стосунків березень 2020 року. До цього часу вона лише вимушено була відсутня за місцем проживання чоловіка. Інших доказів з даного приводу суду надано не було. За таких обставин, суд вважає, не має підстав стверджувати, що станом на 17 квітня 2019 року фактичні стосунки між сторонами були припиненими, а отже сторони перебували як у фактичних шлюбних стосунках, так і в зареєстрованому шлюбі. Положення ст. 60 СК України у сукупності із чинною наразі та усталеною судовою практикою з приводу даних правовідносин свідчить про презумпцію спільності майна подружжя набутого за час шлюбу. Тягар доказування особистості майна, набутого за час шлюбу, покладається на відповідну особу. Надана розписка відповідача щодо зобов`язання передати позивачеві грошові кошти в розмірі 70 тисяч гривень, суд вважає, є черговим підтвердженням природи спірного майна, як спільного сумісного. Таким чином, підсумовуючи наведене, суд вважає, що оскільки майно було набуто за час шлюбу сторін та судом не встановлено доказів, які б свідчили про особисту приватну власність відповідача на дане майно, суд і робить висновок про обґрунтованість позову в даній частині. Інша частина вимог про стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості автомобіля, суд вважає безпідставною та такою, яка не може бути задоволена судом. Так, належних та допустимих доказів, які б свідчили про дійсну вартість такого автомобіля станом на день вирішення даного спору надано не було. Довідка, надана позивачем, про середню ринкову вартість подібного автомобіля не може бути прийнята судом до уваги при вирішенні даного питання, адже є припущенням щодо таких обставин. Не може бути прийнята до уваги і інформація щодо вартості автомобіля, надана відповідачем, адже вартість майна, зазначена в декларації про суттєві зміни майнового стану, не є, на переконання суду, доказом таких обставин. Результати вирішення спору дають підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати щодо розгляду справи пропорційно до задоволеної частини вимог. Оскільки позов задоволено щодо однієї вимоги з відповідача слід стягнути судові витрати в розмірі 840,80 гривень за вимоги немайнового характеру. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial