Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог: Реєстраційна служба Рахівського районного управління юстиції в Закарпатській області про визнання права власності на спадкове. В обґрунтування позову зазначено, що її бабусі [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла, після чого відкрилася спадщина на належний їй житловий будинок [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом її майна є її діти: дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які відмовилися від спадкування, надавши 15 липня 2014 року до нотаріальної контори, кожен окремо, заяву про відмову від прийняття спадщини в її користь, як до особи, яка постійно і спільно проживала з [PERSON] аж по день її смерті. Зокрема, вона з 2008 року до дня смерті [PERSON] постійно проживала з нею в даному будинку, були пов'язані спільним побутом, вели домашнє господарство, і яка являлася їй бабусею по маминій лінії, тому вважає, що відповідно до положень ст. 1264 ЦК України являється спадкоємцем четвертої черги спадкоємців за законом. Після смерті бабусі [PERSON], спадщину у вигляді житлового будинку [ADDRESS] в силу ст.. 1268 ЦК України, вона прийняла, подавши в шестимісячний строк до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Однак видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом, нотаріус відмовила, через те, що відсутня реєстрація спадкового будинку за спадкодавцем, тобто встановлено відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Проте з цим вона не погоджується, оскільки факт належності спадкодавцю спадкового житлового будинку підтверджується будівельним паспортом на забудову земельної ділянки житловим будинком [ADDRESS], яка складається з свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах №6 від 18 червня 1972 року та технічного креслення будинку. Майнових спорів з приводу заявлених нею вимог про спадкування зазначеного житлового будинку не існує, що стверджено Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №37879945 від 15 липня 2014 року. У зв'язку з чим просила визнати за нею, в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], право власності на житловий будинок [ADDRESS] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача - Квасівської сільської ради в судове засідання не з'явився. Сільський голова Діміч В.Ю. надав заяву, в якій просить справу розглянути без представника ради, позовні вимоги визнають. Представник третьої особи без самостійних вимог - Реєстраційної служби Рахівського районного управління юстиції в Закарпатській області в судове засідання не з'явився. Начальник служби Делятинчук А.І. надав заяву, якою просить справу розглянути без їхнього представника та на розсуд суду. Заслухавши представника позивача, дослідивши думку інших осіб, які беруть участь у справі, матеріали справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.ст.1217, 1258 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У четверту чергу право на спадкування мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). Включення до числа спадкоємців членів сім'ї спадкодавця має важливе суспільне значення. Це, насамперед, можуть бути особи, які перебували у "фактичних шлюбах" зі спадкодавцем, а також пасинки, падчерки та будь-які інші особи, які належать згідно із законом до членів сім'ї спадкодавця і спільно проживали з ним протягом п'яти років. До четвертої черги можуть входити і далекі родичі (четвертого - шостого ступеня споріднення), які є спадкоємцями п'ятої черги, так і ті, які не включені до неї, якщо вони проживали зі спадкодавцем не менше п'яти років та були членами його сім'ї. Встановлено, що позивачка [PERSON] з 2008 року до дня смерті [PERSON], [INFO], постійно проживала з нею в даному будинку, були пов'язані спільним побутом, вели домашнє господарство, і яка являлася їй бабусею по маминій лінії, а отже є, в силу ст. 1264 ЦК України спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом, що стверджено довідками виконкому Квасівської сільської ради рахівського району Закарпатської області №1095 від 9 липня 2014 року та № 1970 від 11 грудня 2014 року. При цьому, встановлено, що спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] є її діти: дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які відмовилися від спадкування, надавши 15 липня 2014 року, в шестимісячний строк, до нотаріальної контори, кожен окремо, заяву про відмову від прийняття спадщини в користь [PERSON], як до особи, яка постійно і спільно проживала з [PERSON] аж по день її смерті. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яким являється житловий будинок [ADDRESS] Звернення позивачки до суду з вимогою визнання права власності на спадкове майно зумовлене порушенням її права на отримання власності в порядку спадкування згідно відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в її користь, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на право власності на спадковий будинок. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно звертається увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших норм цивільного законодавства і застосовується редакція закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. При цьому, належність правовстановлюючих документів встановлюється відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Тому, випливає висновок, що підтвердженням приналежності будинку [ADDRESS] [PERSON], який знаходиться в сільському населеному пункті, є будівельний паспорт на забудову земельної ділянки житловим будинком [ADDRESS], яка складається з свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах №6 від 18 червня 1972 року та технічного креслення будинку. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Для набуття спадщини необхідна наявність ряду умов. Першою необхідною умовою є відкриття спадщини, під якою розуміють настання таких юридичних фактів, які обумовлюють виникнення у спадкоємця права на набуття спадщини - права на спадкування. До таких юридичних фактів, передусім, відноситься смерть спадкодавця. Але в момент відкриття спадщини спадкоємець набуває лише право на спадкування, але не право власності на саму спадщину. Для виникнення права власності на спадщину спадкоємець повинен належним чином здійснити (реалізувати) право на прийняття спадщини. Здійснення права на спадкування, передусім, полягає в тому, що спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе двома способами: шляхом пасивної поведінки спадкоємця, яка передбачена ч.3 ст. 1268 ЦК України, яка встановлює, що для прийняття спадщини достатньо того факту, що спадкоємець, мешкав разом з померлим і протягом строку для прийняття спадщини не відмовився від неї. Такі спадкоємці також подають заяву про видачу їм документа, що підтверджує їх право на успадковане майно, але можуть це зробити незалежно від закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини; шляхом активної поведінки, тобто подачі заяви про прийняття спадщини та видачі їм відповідного свідоцтва. Для такого способу прийняття спадщини, який буде стосуватися всіх інших спадкоємців, існує певний строк для подачі заяви. Судом встановлено, що позивачка прийняла спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживала у спадковому будинку разом зі спадкодавцем крім того, протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, звернулася до нотаріальної контори про прийняття спадщини, у зв'язку з чим набула правового статусу особи, яка цю спадщину прийняла. Спору щодо набуття права на спадщину не існує, оскільки в матеріалах справи містяться нотаріально засвідчені заяви інших спадкоємців за законом про відмову від спадщини. Таким чином, враховуючи, що позивач по справі належить до спадкоємців за законом, спадщину прийняла, майнового спору з приводу спадкування не існує, оскільки інші спадкоємці відмовилися від спадщини, про що ними складені належні заяви, посвідчені нотаріально, суд вважає, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню. Питання відшкодування судових витрат позивачкою не ставилось.

Outcome: approved