Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

ПАТ «Родовід Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 11020,70 дол. США та 38391,67 грн.. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача суму судових витрат по справі у розмірі 5185,44 гривень. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 07 травня 2008 року між ВАТ "Родовід Банк" (17.06.2009 року найменування Відкритого акціонерного товариства "Родовід Банк" змінено на Публічне акціонерне товариство "Родовід Банк") та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 34.6/СЖ-003.08.1. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, Банк надав Позичальнику кредит на споживчі цілі, на загальну суму 15 000 доларів США строком (терміном) по 07 травня 2018 року. Банк виконав свої зобов'язання перед Позичальником за Кредитним договором в повному обсязі. В свою чергу, позичальник неналежним чином виконував умови договору, що призвело до виникнення заборгованості. Рішенням суду від 15.11.2011 року з [PERSON] було стягнено на користь АТ «Родовід Банк» суми заборгованості у розмірі 392\~584, 26 гривень. Однак, [PERSON] продовжує порушувати взяті на себе зобовязання за кредитним договором, в результаті чого виникла заборгованість перед Банком, що складається з суми нарахованих процентів по кредиту (за період з 23.06.2011 р по 20.12.2017 рік) 11020,70 дол США; суми нарахованої плати за обслуговування кредиту (за період з 01.07.2011 рокупо 20.12.2017 рік) 38391,67 гривень, яку і просить стягнути з відповідача. Заяв та клопотань по справі від учасників процесу до суду не надходило. В судове засідання представник позивача не зявився, на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника, на задоволенні позовних вимог наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно у судове засідання не з′явився, відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи; не повідомив суд про причину своєї неявки; відзив на позов не надав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладене та згідно ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст. 525-527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону або договору, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Судом встановлено, що 07 травня 2008 року між ВАТ "Родовід Банк" (17.06.2009 року найменування Відкритого акціонерного товариства "Родовід Банк" змінено на Публічне акціонерне товариство "Родовід Банк") та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 34.6/СЖ-003.08.1, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит на споживчі цілі, на загальну суму 15 000 доларів США строком (терміном) по 07 травня 2018 року. позичальник зобов'язався відповідно до змісту п. 4.1. Кредитного договору, погашати кредит рівними частками в сумі 311,25 доларів США щомісячно, сплачувати нараховані проценти за користування кредитом та щомісячну плату за обслуговування кредиту, в строк (термін) до 10 числа кожного календарного місяця починаючи з місяця наступного за звітним, а також 07 травня 1018 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу Банку або безготівкового перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок № 37390263000003.840. /а.с. 9-12/. Відповідно до умов договору, відповідачка зобовязалася сплачувати суму кредиту та відсотки за користування кредитними коштами щомісячно згідно з умовами Кредитного договору. Позивач виконав свої зобов'язання за договором, надавши кредит у сумі 15000,00 доларів США. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка неналежним чином виконувала зобовязання по кредитному договору внаслідок чого рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 15.11.2011 року з [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 392584,26 гривень. Судом встановлено, що відповідачка у подальшому не виконувала умови кредитного договору, в наслідок чого за відповідачкою виникла заборгованість у розмірі 11020,70 дол США та 38391,67 гривень, яка складається з суми нарахованих процентів по кредиту (за період з 23.06.2011 р по 20.12.2017 рік) 11020,70 дол США; суми нарахованої плати за обслуговування кредиту (за період з 01.07.2011 року по 20.12.2017 рік) 38391,67 гривень /а.с. 42-43/, яку позивач просить стягнути з відповідачки [PERSON]. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Верховний суд України в своїй постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-1206цс15, зазначив, що виходячи з системного аналізу ст.. ст.. 525, 526, 599, 611 ЦПК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те що, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Крім того, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ст.. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.. 192 ЦК України). Згідно до ст.. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовій еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязанням допускається у випадках, порядках та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Пункт «в» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина з огляду на відсилочний характер норми Декрету не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції з наданням резидентами кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. 07.10.1991 року Національним банком України ВАТ «Родовід Банк» видано банківську ліцензію № 27 /а.с. 44-45, 46-47/ на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Верховний Суд України висловив правовий висновок у постанові від 24 вересня 2014 року по справі 6-145цс14, згідно якого грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійснення розрахунків на території України та зобовязання допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. В силу положень статей 192, 533 ЦК України та ст.. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен встановити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Таким чином, оскільки відповідачем до теперішнього часу невиконане грошове зобовязання про повернення коштів позивачу, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 34.6/СЖ-003.08.1. від 07.05.2008 року у розмірі 11020,70 дол США та 38391,67 гривень. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 5185 грн. 44 коп..

Outcome: approved