Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

I. Виклад позицій позивача та відповідача. 20 лютого 2018 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (далі позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення боргу кредитором спадкодавця. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02.11.2012 року [PERSON] підписав заяву б/н, згідно якої отримав в ПАТ КБ "ПриватБанк" кредит у розмірі 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [PERSON] підтвердив згоду на те, що підписана ним заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами банку", які викладені на сайті Банку, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві та відповідає вимогам ч.1 ст.634 ЦК України щодо умов договору приєднання. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов'язання за Договором про надання банківських послуг виконано у повному обсязі, надавши [PERSON] можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. [INFO] [PERSON] помер, не виконавши своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом. На час відкриття спадщини заборгованість [PERSON] перед позивачем становить 16074,66 грн., із яких: заборгованість за кредитом - 795,00 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом - 15279,66 грн. 24.01.2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" направило претензію кредитора в порядку ст.1281 ЦК України до Шаргородської державної нотаріальної контори. Листом від 08.02.2017 року Шаргородська державна нотаріальна контора повідомила ПАТ КБ "ПриватБанк" про те, що спадкоємцем [PERSON] є [PERSON], яка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після його смерті. На виконання вимог ч.2 ст.1281 ЦК України, згідно з якою кредитору спадкодавця належить протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги, позивачем 17.04.2017 року до спадкоємця [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно з якою позивач пред'явив свої вимоги, але відповідач добровільно борг спадкодавця не погасила. Позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь Банку заборгованість спадкодавця у розмірі 16074,66 грн. та судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" за довіреністю від 22.05.2017 року Леонтьєв В.В. (а.с.173) позовні вимоги підтримав, посилаючись на те, що [PERSON] проживала із спадкодавцем [PERSON] однією сім'єю не менш як п'ять років до відкриття спадщини, є спадкоємцем останнього, подала заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини, тому має відповідати за борги померлого [INFO] [PERSON] Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON], який діє на підставі доручення Томашпільського місцевого центру з надання вторинної правової допомоги № 132 та довіреності [PERSON] від 10.04.2018 року на надання безоплатної вторинної правової допомоги (а.с. 70 - 75) у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити. Суду пояснили, що [PERSON] та [PERSON] з 2006 року і по день смерті останнього проживали однією сім'єю, без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON], яка сталася [INFO] [PERSON] подала в Шаргородську державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини, сподіваючись на те, що будинок в якому вони проживали належить померлому співмешканцеві. Проте, пізніше з'ясувалося, що у [PERSON] відсутнє майно, яке б належало йому на праві власності, а будинок в якому вони проживали належить матері [PERSON] - [PERSON] Постановами про відмову у вчиненні нотаріальних дій державний нотаріус Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області Масилюк Р.М. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті 15.06.2017 року [PERSON], у зв'язку з відсутністю у померлого [PERSON] спадкового майна та недоведеністю [PERSON] її права на спадкування за законом, а тому жодних обов'язків по погашенню заборгованості [PERSON] відповідач не має. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 01 березня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи призначено на 11 годину 30 березня 2018 року, без виклику сторін, за наявними у справі матеріалами, згідно з положеннями ст.279 ЦПК України (а.с.58). Ухвалу суду від 01 березня 2018 року направлено на адресу відповідача, яку вона отримала 06.03.2018 року (а.с.61). Ухвалою суду від 30.03. 2018 року вирішено перейти до розгляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця за правилами загального провадження, зі стадії підготовчого засідання у зв'язку з тим, що спір, який виник між сторонами витікає із спадкових правовідносин і відповідач [PERSON] подала до суду заяву про перехід до розгляду справи в порядку загального провадження (а.с.63 - 64). Ш. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено факт укладення 02.11.2012 року угоди між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у "Приват Банку", згідно якої останній отримав платіжну картку. Договір складається з Анкети-заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил і Тарифів користування платіжною карткою. [PERSON] отримав кредит в розмірі 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитним лімітом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України. [PERSON] письмовою заявою підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета - заява разом з запропонованими ПАТ КБ "ПриватБанк" Умовами, Правилами та Тарифами складають між ним та банком кредитний договір (а.с.6-30). ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов'язання за Договором про надання банківських послуг виконано в повному обсязі, надавши [PERSON] можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Згідно позовної заяви заборгованість [PERSON] перед позивачем становить 16074,66 грн., із яких: заборгованість за кредитом - 795,00 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом - 15279,66 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.4-5). [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] (а.с.32), не виконавши своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом. 24.01.2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" за вих. № SAMDN52000069883540 направило претензію кредитора в порядку ст.1281 ЦК України до Шаргородської державної нотаріальної контори (а.с. 33 - 35). Листом від 08.02.2017 року Шаргородська державна нотаріальна контора повідомила ПАТ КБ "ПриватБанк" про те, що 03.12.2016 року заведена спадкова справа №902/16 до майна померлого [INFO] [PERSON], відповідно до поданої заяви про прийняття спадщини [PERSON] (а.с.36, 119 - 125). Вказану відповідь Шаргородської ДНК ПАТ КБ "ПриватБанк" отримало 15.02.2017 року (а.с.36). На виконання вимог ч.2 ст.1281 ЦК України, згідно з якою кредитору спадкодавця належить протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги, позивачем 17.04.2017 року за вих. № SAMDN52000069883540 від 31.03.2017 року направило лист - претензію [PERSON] з вимогою погашення кредитної заборгованості [PERSON] в сумі 16074,66 грн. (а.с. 37 - 41), який залишений [PERSON] без реагування. 20.02.2018 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця (а.с.2 - 3). 03.04.2018 року завідуючою Шаргородською державною нотаріальною конторою Масилюк Р.М., відповідно до вимог ст.45 ЗУ "Про нотаріат", з метою встановлення і підтвердження складу спадкового майна, яке належало померлому [INFO] [PERSON] зроблено запити до Відділу у Шаргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Вінницького обласного управління АТ "Ощадбанк", Шаргородської міської ради Вінницької області, головного управління Держпродспоживспілки у Вінницькій області (а.с.91, 93, 95, 96, 98, 100, 102). Згідно отриманих відповідей на вказані запити будь - яке рухоме та нерухоме майно у померлого [INFO] [PERSON] не виявлено (а.с.92, 94, 96, 98 - 99, 101, 103). Постановами про відмову у вчиненні нотаріальних дій державний нотаріус Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області Масилюк Р.М. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON], у зв'язку з відсутністю у померлого [PERSON] спадкового майна та недоведеністю [PERSON] її права на спадкування за законом (а.с.174 - 175). ІV. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", пунктах 51, 52 рішення ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі «Рябих проти Росії», пункті 91 рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 року у справі «[PERSON] проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі "Беллет проти Франції" від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права" (п. 50 рішення). Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 року та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" від 08.04.2010 року наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом ( п.33 рішення від 21.03.2000 року у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 року у справі "Донадзе проти Грузії"). Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази, висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України , абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Положеннями Конституції України (ст.55), Цивільного кодексу України (зокрема, ч.1 ст.16), Цивільного процесуального кодексу України (ч.1. ст.4; ч.1 ст.5), Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (ч.1. ст.7) передбачено, що суд захищає права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Враховуючи зазначене, юридична особа має право на позов виключно, у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав та інтересів іншою особою. У Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014 року Верховний Суд України вказав, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вказаного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно з ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. За приписами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Обов'язок з відшкодування шкоди (яка в даному випадку для банку виникла внаслідок неповернення відповідачем боргу за кредитним договором) згідно зі ст. 1219 ЦК України не є таким, що нерозривно пов'язаний з особою спадкодавця, а тому відповідно до вимог чинного ЦК України з його смертю цей обов'язок не припинився і спадкується його спадкоємцями, тобто є таким, що входить до складу спадщини. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням. Порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст.ст. 1281,1282 ЦК України. У зв'язку зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281,1282 ЦК України щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Відповідно до статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення вимог, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року № 6-33цс15 та в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Отже, виходячи з положень статті 1281 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до спадкоємця повинно бути пред'явлено в судовому порядку протягом одного року від настання строку вимоги або ж протягом шести місяців від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини. За положеннями ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Виходячи із наведеного, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора, судом підлягає встановленню, яке саме майно спадкоємець отримав у спадщину та яка його вартість. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У судовому засіданні представник позивача Леонтьєв В.В. як на підставу задоволення позову посилався на те, [PERSON] є спадкоємцем за законом, оскільки проживала однією сім'єю з боржником, після його смерті подала заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини, заява була прийнята нотаріусом, на підставі неї відкрита спадкова справа і тому повинна нести цивільно - правову відповідальність за борги спадкодавця. Посилання представника позивача Леонтьєва В.В. на те, що [PERSON] є спадкоємцем, оскільки державний нотаріус прийняла від неї заяву про прийняття спадщини є помилковим, оскільки при отриманні заяви про прийняття спадщини нотаріус не перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяву про прийняття спадщини та склад спадкового майна. Відповідно до вимог ст. 68 ЗУ "Про нотаріат" наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом та склад спадкового майна нотаріус зобов'язаний перевірити при видачі свідоцтва про право на спадщину. У даному випадку, нотаріус відповідно до вимог ст.49 ЗУ "Про нотаріат", при вирішенні питання про видачу свідоцтва про право на спадщину відмовила [PERSON] у вчиненні даної нотаріальної дії, у зв'язку з відсутністю документів, які підтверджують право відповідача на спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] та склад спадкового майна. V. Висновки суду Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів в підтвердження позовних вимог та їх заперечень переконує суд, що позивачем в судовому засіданні не надано належних, допустимих та достатніх доказів, в силу вимог ст.ст.77,78,80 ЦПК України, які підтверджують, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON], яке майно вона прийняла у спадок та яка його вартість, що вказує на відсутність правових підстав для задоволення позову до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця та унеможливлює стягнення з [PERSON] заявлених позивачем грошових коштів. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. VІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed