Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

22.06.2020 року [PERSON] звернулася до суду з наданим позовом /а.с.2-4/, збільшивши в подальшому позовні вимоги /а.с.63/, мотивуючи тим, що на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.12.2019 року за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] визнано право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,48 га з кадастровими номерами 4825483800:01:000:0319, 4825483800:02:000:0045, які розташовані в межах Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Зазначені земельні ділянки перебувають в користуванні ТОВ "Агрофірма Корнацьких" на підставі договору оренди землі від 01.11.2005 року, укладеного між її матір`ю та ТОВ "Агрофірма Корнацьких". Після набуття права власності на земельні ділянки вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виплатити їй орендну плату. Однак в порушення умов договору відповідач не сплачує орендну плату, яка за період 2017-2019 років складає 10 963 грн. 35 коп. Також в порядку ст. 625 ч.1 ЦК України позивачка просить стягнути 3% річних - 523 грн. 54 коп. та відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції - 4 222 грн. 08 коп., а всього 15 708 грн. 97 коп. Позивачка вважає, що систематична несплата відповідачем орендної плати є підставою для розірвання договору оренди землі. Просить достроково розірвати договір оренди землі, повернути їй земельні ділянки та стягнути орендну плату. Витрати по справи просить покласти на відповідача. Ухвалою суду 24.06.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду у загальному позовному провадженні. Сторонам роз`яснено порядок надання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та доказів /а.с.1/. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що обставини, викладені в позовній заяві, є необґрунтованими, безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, пунктом 11 договору визначено, що орендна плата вноситься щорічно до 20 грудня того року, за яким здійснюється розрахунок по орендній платі, натомість за захистом своїх прав позивачка звернулася до суду 22 червня /а.с.36-38/. Відповіді на відзив позивачкою не надано. Сторонами, їх представниками не подано будь-яких інших заяв і клопотань по суті позовних вимог. На виконання вимог ухвали про витребування доказів від 24.06.2020 року /а.с.19/ відповідачем надано довідку про нарахування орендної плати за 2017-2019 роки відповідно до договору оренди земельної ділянки, укладеного між ТОВ "Агрофірма Корнацьких" та [PERSON] /а.с.28/ та належним чином завірену копію договору оренди землі від 01.11.2005 року /а.с.45-48/. Ухвалою суду від 06.08.2020 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду /а.с.70/. Представник позивачки - адвокат Сотська С.О. надала заяву про розгляд справи у відсутність її та позивачки; позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач подав заяву про розгляд справи у відсутність представника ТОВ "Агрофірма Корнацьких". Вирішуючи справу на основі наявних доказів та викладених письмово позицій сторін, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги законні, обґрунтовані і підлягають повному задоволенню з таких підстав. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності за рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.12.2019 року у справі № 484/5581/19, провадження № 2/484/1892/19 в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] належать земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,48 га з кадастровими номерами 4825483800:01:000:0319, 4825483800:02:000:0045, які розташовані в межах Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області /а.с.7-8/. 01.11.2005 року між колишнім власником земельних ділянок [PERSON] та відповідачем був укладений договір оренди зазначених земельних ділянок строком на 50 років з 01.01.2006 року до 01.01.2056 року, який зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13.02.2007 року за № 040702200018, що підтверджується копією вказаного договору /а.с.45-48/. Наведені обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Пунктом 40 вказаного договору передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Таким чином, після набуття права власності на зазначені вище земельні ділянки позивачка набула статусу орендодавця за договором оренди землі, укладеним її попереднім власником, тобто набула усіх прав та обов`язків за договором оренди землі. Пунктом 9 договору оренди землі визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі орендодавцю (або його уповноваженому представнику) готівкою відповідної грошової суми із каси Орендаря або перерахуванням її на банківський рахунок орендодавця. Пунктом 11 договору визначено, що орендна плата вноситься щорічно до 20 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендні платі. Відповідно до вимог ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди. Згідно правил ст. 22 Закону України "Про оренду землі" орендна плата справляється у грошовій, натуральній та відробітковій ( надання послуг орендодавцю) формах. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Відповідно до змісту ст. 629, 526, 530 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами і зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно відомостей, наданих на виконання ухвали суду відповідачем, [PERSON] за 2017 рік нараховано орендну плату у розмірі 4 539 грн. 69 коп., з якої мало бути утримано: ПДФО - 817 грн. 14 коп., ВС - 68 грн. 10 коп., до виплати - 3 654 грн. 45 коп. За 2018, 2019 роки орендна плата нарахована в такому ж розмірі, однак станом на день розгляду справи вона позивачці не виплачена /а.с.51/. Доказів сплати орендної плати за 2017-2019 роки відповідачем не надано. Відповідач також не надав жодного доказу на підтвердження факту спроби сплатити орендну плату та факту ухилення позивачки від отримання такої плати, а навпаки у відзиві підтверджує, що позивачка зверталася із заявою про виплату їй орендної плати та просила перерахувати їй кошти поштовим зв`язком. Твердження відповідача про те, що право позивачки на виплату орендної плати не було порушене, оскільки вона звернулась до суду 22 червня, хоча договором визначено, що орендна плата вноситься щорічно до 20 грудня того року, за яким здійснюється розрахунок по орендній платі, суд не приймає до уваги, оскільки позивачка просить стягнути орендну плату за 2017-2019 роки. Враховуючи зазначене, сплата орендної плати є обов`язком відповідача відповідно до умов договору. Такий обов`язок відповідач не виконує, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по орендній платі за 2017-2019 роки підлягають задоволенню. Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Положеннями статті 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. У статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті "д" частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати. Разом з тим згідно із частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивачку можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що її земельну ділянку використовує інша особа. У правовій позиції, висловленій у справі № 6-1449цс17 від 11.10.2017 року Верховний Суд України зазначив, що системний аналіз зазначених положень законодавства з врахуванням врегулювання відносин, пов`язаних з орендою землі, зокрема, положеннями ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом "д" статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, згідно якої необхідна наявність істотного порушення стороною договору. У правовому висновку у справі № 6-977цс16 від 28.09.2016 року Верховний суд зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 32 зазначеного Закону на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст.ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Згідно із п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної несплати орендної плати як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, в той час як разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12. Частиною першою ст. 43 Закону України "Про оренду землі" передбачено обов`язок орендаря повернути орендодавцю земельну ділянку у разі припинення договору оренди землі. Оскільки судом встановлено факт систематичної несплати відповідачем орендної плати, що на думку суду є істотним порушенням ТОВ "Агрофірма Корнацьких" договору, суд вважає, що наявні передбачені законом підстави для розірвання договору оренди землі. Слід розірвати договір оренди землі, укладений 01.11.2005 року між [PERSON] та ТОВ "Агрофірма Корнацьких", та повернути земельні ділянки власнику. Щодо стягнення 3% річних та відсотків з урахуванням встановленого індексі інфляції суд вважає, що така вимога підлягає задоволенню з огляду на наступне. Пунктом 3 ч.1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Така правова позиції викладена у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Дослідивши надані позивачем розрахунки, суд погоджується із ними. Крім того, суд враховує, що зазначені розрахунки не оспорювалися відповідачем. За таких обставин слід стягнути з ТОВ "Агрофірма Корнацьких" 523 грн. 54 коп. - 3% річних та 4 222 грн. 08 коп. - відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи наведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, оскільки позов задоволено повністю, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved