Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

14.12.2015 року до суду з позовною заявою звернувся ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №244213 CRED від 13.08.2008 року в розмірі 16\~333, 18 доларів США. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до укладеного договору №244213 CRED від 13.08.2008 року [PERSON] отримала від банку кредит в розмірі 6000 доларів США на термін до 10.02.2010 року та зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому в договорі. Однак відповідач своєчасно не сплачував грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку з чим станом на 11.10.2015 року його заборгованість перед позивачем склала 16333,18 доларів США, яка складається з наступного: 4343,32 доларів США - заборгованість за кредитом; 11200,91 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11,74 доларів США - штраф (фіксована частина); 777, 21 доларів США - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання взятих на себе зобов'язань, заборгованість по зазначеному вище кредитному договору не погашає, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою. В судове засідання представник позивача не зявився, однак в позовній заяві вказав, що в разі неявки в судове засідання, не заперечує проти розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав за обставин викладених в позові, просив суд його задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, однак надала суду заяву про застосування строку позовної давності, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.08.2008 року між ПАТ "Приватбанк", та [PERSON] був укладений кредитний договір №244213 CRED, відповідно до якого позивач взяв на себе зобов'язання надати відповідачу кредит у сумі 6000, 00 доларів США на термін до 10.02.2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24 % на рік (а.с. 6-8). Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття умов кредитного договору. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Як зазначено в матеріалах позову, відповідач умови зазначеного вище кредитного договору не виконує, кредит і відсотки не повертає, у зв'язку із чим станом на11.10.2015 року її заборгованість перед позивачем становить 16333,18 доларів США з яких: 4343,32 доларів США - заборгованість за кредитом;11200,91 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;11,74 доларів США - штраф (фіксована частина);777, 21 доларів США - штраф (процентна складова). На підтвердження зазначеної заборгованості відповідача представником банку надано розрахунок заборгованості за договором №244213 CRED від 13.08.2008 року (а.с.14). В зв'язку з клопотанням відповідачки про застосування строків позовної давності, судом встановлено наступні обставини. Відповідно до ст. 265 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом встановлено, що ПАТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості поза межами загальних строків позовної давності, враховуючи, що початок перебігу строку позовної давності починається у позивача з моменту, коли він дізнався про порушення свого права 10.02.2010 року, але з позовом до суду позивач звернувся лише 14.12.2015 року. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до клопотання відповідачки та розрахунку банку станом на 11.10.2015 року, останній платіж відповідачкою був здійснений 01.11.2012 року (4). Остання заперечує здійснення нею платежу та зазначає, що позивач здійснив невідоме їй зарахування для того, щоб перервати строк позовної давності, оскільки відповідно до вимог п.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням собою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, та подовжити термін позовної давності. Оскільки, відповідно до розрахунку остання проплата була здійснена 01.11.2012 року відповідно строк позовної давності сплинув 01.11.2015 року, позивач до суду звернувся лише 14.12.2015 року. Відповідно до п.31 Постанови № 5 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення п.7 ч.11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному звязку з ч. 11.ст.11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У звязку з цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони предявлення окремих вимог у звязку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спивла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягненяна заставлене майно тощо), положення п.7 ч.11.ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку. Тобто, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо),згідно ст. 266 ЦК України. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість доказів в їх сукупності, приходить до висновку, що у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності у задоволенні позову слід відмовити повністю. Приймаючи до уваги те, що позов не підлягає задоволенню, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача також не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed