Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. З урахуванням уточнень від 23.04.2014 року просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стоун-3" (далі-ТОВ "Стоун-3") заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційні, три проценти річних та відшкодувати моральну шкоду. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що з 01.02.2008 року він обіймав посаду генерального директора ТОВ «Стоун-3». Рішенням Спостережної ради від 28 квітня 2009 року його було звільнено з роботи цього ж дня. При звільненні з ним не було проведено розрахунку, не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористані відпустки. Керівництво ТОВ «Стоун-3" обіцяло провести повний розрахунок, а тому він не звертався до суду за захистом своїх прав та інтересів. Непроведенням розрахунку при звільненні відповідач заподіяв йому моральну шкоду, яку він оцінює в 2000 грн. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 березня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Стоун-3» на користь [PERSON] 10 093 грн. 82 коп. заборгованості з заробітної плати, 199 080 грн. 72 коп. середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, 2 089 грн. 34 коп. інфляційних нарахувань, 1 442 грн. 72 коп. - 3 % річних, 2 000 грн. моральної шкоди, а всього 214 706 грн. 60 коп. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 18 червня 2014 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 березня 2014 року в частині стягнення з ТОВ «Стоун-3» на користь [PERSON] заборгованості з заробітної плати в сумі 10 093 грн. 82 коп. залишено без змін. В іншій частині рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 27 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2014 року рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 червня 2014 року в частині вирішення спору про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 червня 2014 року залишено без змін. У поданій апеляційній скарзі ТОВ "Стоун-3", посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення в даній справі скасувати, ухваливши нове - про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у застосуванні строків позовної давності та не враховано ту обставину, що позивач в день звільнення не працював і з вимогами про виплату розрахункових коштів не звертався. Оскільки підприємство не має заборгованості перед позивачем, його права не були порушені, тому місцевий суд безпідставно стягнув кошти на відшкодування моральної шкоди. Оскаржуване рішення в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсаційних виплат набрало законної сили. Тому в цій частині його законність не перевіряється. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду І-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з наказом від 01 лютого 2008 року № 32 [PERSON] прийнято на роботу до ТОВ «Стоун-3» на посаду генерального директора (а.с.6). Загальними зборами учасників ТОВ «Стоун-3» від 28 квітня 2009 року вирішено звільнити [PERSON] з посади генерального директора за власним бажанням (а.с.78). Судами встановлено, що на день звільнення позивач мав заборгованість по зарплаті в сумі 10 093 грн. 82 коп., яка стягнута на його користь з відповідача. Ця обставина додаткового доведення не потребує. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у ст.237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, суд вважав ці вимоги обгрунтованими. Проте, погодитись з такими висновками суду в повній мірі неможливо, оскільки вони зроблені передчасно без належного з"ясування всіх обставин справи. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач посилався на те, що у день звільнення позивач на ТОВ «Стоун-3» не працював, з вимогою про проведення розрахунку не звертався, про розмір заборгованості з заробітної плати був обізнаним з моменту отримання довідки від 30 червня 2009 року №511 про заборгованість з заробітної плати. Проте на підтвердження таких доводів доказів відповідач не надав. Так, в довідці, на яку посилається відповідач, зазначено, що у квітні позивачем відпрацьовано 21 робочий день (а.с.3). Відповідно до листа Мінпраці та соціальної політики України від 30.09.2008 року №10338/0/14-08/13 „Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2009 рік" кількість робочих днів у квітні 2009 року становить 21 день. Отже, сам відповідач, зважаючи на неспростований та виданий ним же доказ, визнав, що позивач відпрацював у квітні повний місяць, в тому числі і в день звільнення. Оскільки повний розрахунок з працівником в день звільнення не було проведено, то позивач міг би претендувати на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку в порядку ст.117 КЗпП. Разом з тим, вирішуючи спір в цій частині, суд не врахував, що встановлені ст.233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов"язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк (п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів"). Згідно з ч. 1 ст. 233 цього Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. В даному випадку для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З огляду на наведене для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки встановлено, що [PERSON] в день звільнення працював, на чому наполягала в суді і його представник, то обов'язок виплатити належні звільненому працівнику суми виник у товариства в день звільнення. Отже, саме з цієї дати слід обраховувати строк, коли позивач дізнався або міг дізнатися про те, що фактичний розрахунок з ним проведений, а у відповідача виникли підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Проте, за вирішенням трудового спору позивач звернувся лише через 4 роки і 4 місяці з моменту, коли йому стало відомо про порушення свого права (а.с.1). В матеріалах справи відсутні докази про поважність причин пропуску строку звернення до суду. Очікування, як зазначила представник позивача, врегулювання спору в добровільному порядку, враховуючи тривалість строку, не може вважатися поважною причиною та не може бути підставою для поновлення цього строку. За наведених обставин позов в цій частині вимог не може бути задоволений саме з підстав пропуску строку звернення до суду. Крім того, задовольняючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, судом не враховано наступне. У трудовому законодавстві строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Разом з тим, підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями ст. 233 цього Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Отже, для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. За обставин, які наведені вище, позивач пропустив строк звернення до суду та не довів поважності причин його пропуску. При цьому апеляційний суд враховує, що позивач обіймав посаду керівника ТОВ "Стоун-3" та в силу своїх посадових обов"язків повинен був вживати всіх можливих заходів для дотримання вимог трудового законодавства в частині своєчасної виплати заробітної плати. За наведених обставин та відповідно до п.4 ч.1,ч.3 ст.309 ЦПК рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення на користь позивача сум середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення в цій частині - про відмову у задоволені позову за пропуском строку звернення до суду.

Outcome: partial