Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

Заявник звернувся із позовом, яким просив суд ухвалити рішення про поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, створеного незаконним звільненням та стягнення моральної шкоди за такі неправомірні дії. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд повністю його задовольнити. В обґрунтування позову було зазначено наступне. Відповідач без будь-яких правових підстав звільнив позивача із займаної посади та з комунального підприємства "ЖИТОМИРТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО" Житомирської міської ради (далі за текстом скорочено відповідач, або підприємство) загалом. Такі неправомірні дії потягли за собою вимушений прогул, за час якого позивач просив стягнути середній заробіток. Такі дії відповідача, на переконання позивача та його представника, спричинили позивачеві моральні збитки у вигляді підвищеної знервованості та перебування в стресовій ситуації. Представник відповідача в судовому засіданні вимог не визнав та просив суд їх повністю відхилити. В обґрунтування такої позиції зазначив, що звільнення було здійснено у повній відповідності до закону. Заслухав пояснення учасників розгляду, проаналізував надані ними матеріали, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Наказом № 93-к від 19 листопада 2010 року позивача було прийнято на роботу в підприємство на посаду начальника служби економічної безпеки з 22 листопада 2010 року з посадовим окладом 2 870 гривень (а.с.45, 13). 7 червня 2016 року, наказом № 60 К/тр по підприємству, позивач був звільнений з роботи з посади начальника служби економічної безпеки, разом з іншими працівниками за систематичне невиконання обов'язків, покладених посадовими інструкціями, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Зворот наказу має копію акту про оголошення позивачеві змісту наказу, у зв'язку із відмовою підписувати ознайомлення із ним (а.с.46, 8, 13). Статутом відповідача визначено найменування та місцезнаходження підприємства, мета і предмет діяльності, майно та управління підприємством та інше (а.с.47 51). Колективним трудовим договором на 2015 2017 роки визначено взаємовідносини між керівництвом та працівниками на підприємстві (а.с.52 - 56). Посадова інструкція начальника служби економічної безпеки, затверджена 1 березня 2013 року, визначає завдання, обов'язки, права, відповідальність та інше даної посади (а.с.57,58). Позивач, за період часу з березня по червень включно 2016 року, отримав сукупного доходу (заробітної плати на підприємстві) 26 169,96 гривень (а.с.43,44) Суд, за клопотанням позивача, витребував у відповідача, серед іншого і відомості щодо притягнення позивача до відповідальності за весь час роботи та/або спричинення матеріальних збитків. Однак, за поясненнями представника відповідача, наданими в судовому засіданні, такі відомості підприємство надати не може за їх відсутності. Також за усними поясненнями представника відповідача, наданими в судовому засіданні, на підприємстві було виявлено нестачу матеріальних цінностей, для чого створено комісію з розслідування даних фактів. Висновки комісії стверджують, що до даних порушень можуть бути причетні працівники підприємства, в тому числі і позивач. Керівництво підприємства звернулось до правоохоронних органів і з даного приводу останніми проводиться перевірка. Рішення ще не прийнято. Разом з тим, жодних документальних підтверджень таких пояснень суду у встановленому законом порядку подано не було і, відповідно, судом не досліджувалось. Правовідносини між сторонами з приводу заявлених вимог, врегульовані наступними положеннями норм матеріального та процесуального права. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). У разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогул. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. ч. 1, 2 та 7 ст. 235 КЗпП України). Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (ст. 237 1 КЗпП України). Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: розяснює сторонам, які беруть участь у справі, ї права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених Цим кодексом (ст. 10 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми закону, якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Суд вважає, що звільнення працівника із застосованим формулюванням було здійснено безпідставно. Так, як зазначено пунктом 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України працівника можна звільнити за ініціативою власника або уповноваженого ним органу лише за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до даного працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Аналогічне тлумачення закону міститься і в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року з усіма доповненнями та змінами чинними на час розгляду справи. В ході розгляду справи судом беззаперечно встановлено, що позивач взагалі не притягувався до будь-якої відповідальності за час роботи на підприємстві. В той же час за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року. Натомість, зазначеного в попередньому абзаці судом встановлено не було і сторони не було обмежені правами, щодо подання додаткових доказів, які б це підтверджували. Такі фактичні обставини справи та висновки суду вимагають прийняття рішення про задоволення вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним та про поновлення позивача на роботі на посаді начальника служби економічної безпеки. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, суд задовольняє дані вимоги частково з таким обґрунтуванням. Позов подано представником позивача наручно і зареєстровано в канцелярії суду 6 липня 2016 року (а.с.2). Провадження у справі відкрито, враховуючи усунення деяких недоліків позивачем, 12 липня 2016 року і призначено слухання у справі судовим розглядом (без попереднього) на 11 серпня 2016 року (а.с.21). 11 серпня 2016 року слухання справи не відбулось через неявку позивача та його представника. Позивач спрямував до суду заяву, якою просив слухання справи відкласти через хворобу і надав копію відкритого лікарняного листка (а.с.27, 28). В подальшому стало відомо, що даний лікарняний було закрито 19 серпня 2016 року (а.с.63) Представник позивача, який виготовляв позов та який був присутнім в судовому засідання при вирішенні спору судом окремо не звертався до суду із клопотанням про відкладення слухання справи призначеної на 11 серпня 2016 року через свою зайнятість або неможливість явки. За наслідками такого звернення позивача слухання справи було відкладено на 18 серпня 2016 року (а.с.30). 18 липня 2016 року слухання справи не відбулось через відсутність відомостей щодо повідомлення позивача про проведення судового засідання 18 серпня 2016 року. Дані відомості надійшли лише 22 серпня 2016 року про те, що позивачу вручено повідомлення суду 19 серпня 2016 року (а.с.33). У зв'язку із такими обставинами та враховуючи заплановану відпустку головуючого судді з 22 серпня 2016 року слухання у справі було перенесено на 25 жовтня 2016 року. Нормами процесуального закону визначено, що справи про поновлення на роботі, суд розглядає протягом розумного строку але не більше ніж протягом одного місяця з дня відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 157 ЦПК України). Про дотримання саме розумних строків неодноразово наголошував у своїх чисельних рішеннях як проти України так і проти інших країн ЕСПЛ. Аналіз зазначених фактичних обставин справи та норм законів дають підстави суду прийняти рішення про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул в період часу з 7 червня по 11 серпня 2016 року. Даний висновок суд обґрунтовує наступним. Суд вважає, що справу можливо було розглянути 11 серпня 2016 року за участю представника позивача. Неявка самого позивача не могла бути перепоною для слухання справи у випадку явки його представника. Наявність лікарняного у позивача на день слухання справи зазначених висновків суду не спростовують адже процесуальним законом визначений граничний строк розгляду справи, який розширеному тлумаченню не підлягає. Доповненням до останнього висновку слугує і наявність у позивача представника та відсутність нагальної потреби присутності самого позивача у слуханні справи, що було підтверджено проведеним засіданням 25 жовтня 2016 року. При цьому, право позивача бути присутнім під час слухання його справи не може бути поставлено у залежність із порушенням процесуальних строків в даному випадку. Тобто, суд робить висновок про те, що тривалий, а саме більший ніж встановлений процесуальним законом строк розгляду даної справи був викликаний діями/бездіяльністю позивача. Суд застосовує менший аніж річний та граничний строк для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передбачений реченням другим ч. 2 ст. 235 КЗпП України враховуючи час прийняття згаданої норми та приймаючи до уваги час введення в дію ЦПК України в призмі з визначеними строками розгляду справи загалом та даної категорії безпосередньо, а також особливої уваги ЄСПЛ приділеної тривалості розгляду справ судами України та акцентування уваги на терміні розумності строків слухання справи. Стосовно стягнення моральної шкоди суд вирішує відмовити у задоволенні даної вимоги повністю виходячи наступного. Судом зазначалось, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Даний принцип передбачає вільний спосіб користування правами сторонами при доведенні перед судом обґрунтованості власних доводів та переконливості поданих доказів на підтвердження таких доводів. Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача 3-х тисяч гривень на відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на підвищену нервовість та стресову ситуацію. Разом з тим, доказів на підтвердження наявності взагалі такого суду надано не було. Так само суду не було надано доказів, які б підтверджували причинний зв'язок із негативними наслідками та протиправними діями саме відповідача. Саме за таких обставин суд вважає, що наявність моральних страждань та спричинених саме протиправними діями відповідача суду доведено не було. Приймаючи рішення в такому обсязі суд вирішує стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім та документально підтверджені судові витрати в розмірі 275,60 гривень за забезпечення доказів у справі (п. 5 ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 88 ЦПК України). Крім цього, враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду із даним позовом, приймаючи до уваги обсяг задоволених вимог, суд вирішує стягнути з відповідача на користь держави судових витрат в розмірі 2 480,40 гривень. Даний обсяг витрат складається з двох вимог немайнового характеру (визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі) 551,20 гривень х 2 = 1 102,40 гривень та однієї вимоги майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) 1 378 гривень (1 378+1 102,40 = 2 480,40). Одночасно суд відмовляє у стягненні витрат на правову допомогу понесену, як стверджував, позивач за розгляд даної справи, враховуючи наступне. Представник позивача просив стягнути з відповідача судові витрати повязані із наданням правової допомоги в розмірі 1 тис. гривень (а.с.40). Такі витрати складаються з консультаційних послуг, послуг по складанню позовної заяви та за участь у судовому засіданні. Законодавством дані правовідносини врегульовані наступним чином. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (речення перше ч. 1 ст. 88 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України). Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні (ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" № 4191-VI від 20 грудня 2011 року). Системний аналіз зазначених норм закону дає достатні підстави визначити вичерпний перелік послуг з надання правової допомоги, за який передбачена компенсація та субєктів їх надання. Так, законодавцем визначено три випадки оплати компенсації. 1 за участь у судових засіданнях; 2 під час вчинення окремої процесуальної дії поза судовим засіданням та 3 під час ознайомлення з матеріалами справи в суді (ст. 1 Закону № 4191-VI). Суд вважає, що законодавцем застосовано формулювання вичерпного переліку послуг, які ідентично дублюються і визначаються процесуальним законом, в даному випадку ЦПК України, як такі. А саме. Так, в ч. 1 ст. 158 ЦПК України визначено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні… (ч. 1 ст. 158 ЦПК України). Звідси участь у судовому засіданні як одна з послуг за яку передбачено компенсацію. Крім судового засідання, передбачено законодавцем і зайняття учасників поза ним. Статтею 200 ЦПК України передбачено участь сторін та інших осіб при вчиненні окремих процесуальних дій. Аналогічно, законодавцем передбачено компенсацію і за таку зайнятість учасників. В жодному випадку, суд вважає, законодавцем не зазначалось під час вчинення інших дій адвоката чи фахівця у галузі права дій, повязаних по виготовленню позовної заяви, проведенні консультацій і т.п. Останній випадок оплачуваної участі представників визначений як підготовка до слухання справи ознайомлення з матеріалами справи в суді. Дане право передбачено ЦПК України у його чисельних нормах, зокрема і у ч. 1 ст. 27. Слід зазначити, що всі випадки передбачають зайнятість осіб в суді. Таким чином, суд вважає, що надання таких послуг як то консультації та складання позовної заяви не передбачено законом, як такий за який здійснюється компенсація з іншої сторони або з держави при прийнятті рішення. При цьому, суд не погоджується і визначенням рекомендаційного характеру, яке має, на переконання суду, більш розширене тлумачення ніж передбачене законом про те, що до таких послуг також належать наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад та копіювання документів (абзац другий п. 48 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах"). Суд вважає визначення обсягу послуг сформульованого Законом № 4191-VI достатньо чітко без можливості його додаткового та розширеного формулювання. Стосовно субєкту надання послуг. ЦПК України, як зазначалось регламентує, що такими особами можуть бути або адвокати чи інші фахівці у галузі права. Підтвердження наявності компетентності останніх інших фахівців у галузі права, законодавством не визначено. Разом з тим, як мінімум підтвердження такого має слугувати документ про підтвердження фаху за даним напрямком. Однак суду такого надано не було. Наявність керівної посади у представника позивача на приватному підприємстві вид діяльності якого визначено як діяльність адвокатських об'єднань та індивідуальна адвокатська діяльність зазначених висновків суду не спростовує. Зазначеним суд в жодному разі не стверджує про відсутність знань у представника позивача задля представництва осіб у суді. Однак до прийняття даного рішення згадувані документі суду надані не були. Підсумовуючи зазначене з приводу надання правової допомоги суд зазначає наступне. Із заявлених позивачем понесених витрат повязаних із розглядом справи в суді, як то на правову допомогу, регламентована законодавством лише одна участь представника у судовому засіданні. Однак підтвердження наявності компетентності на здійснення таких дій суду надано не було, що і змушує суд відмовити у задоволенні таких витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial