Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачем по справі проживали в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO]. 06 березня 2007 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з позивачем. [PERSON] стверджується, що домовленості про спосіб утримання неповнолітніх дітей між нею та відповідачем не досягнуто. Відповідач офіційно не працює, тому постійного доходу не має. Кошти, які відповідач заробляє від неофіційної підприємницької діяльності, він скеровує на себе та на розвиток свого бізнесу. Враховуючи, що відповідач нікому аліментів не сплачує, є особою працездатного віку, непрацездатних членів сім'ї на своєму утриманні він не має, від підприємницької діяльності має значний дохід, позивач вважає, що він спроможний щомісячно сплачувати аліменти в розмірі не менше 1500 грн. на кожну дитину. Обґрунтовуючи вказаними обставинами свої позовні вимоги, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі по 1500 грн. щомісячно на кожну дитину. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Суду пояснила, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей, а свої зароблені кошти витрачає лише на себе, купуючи дорогу відео- та фотоапаратуру. Відповідач на даний час від своєї неофіційної підприємницької діяльності отримує значні мінливі доходи. Зокрема він отримує доходи від надання послуг відеооператора на різних святах, випускає та реалізовує по всій Україні аудіозбірки для дошкільних навчальних закладів та шкіл, про що свідчать створені ним сайти в мережі Інтернет. Вона працює в державній установі та отримує заробітну плату близько 2000 грн., самостійно несе всі витрати на утримання дітей, а тому її мізерної заробітної плати не вистачає. Крім цього вона хворіє та мусить нести витрати на своє лікування. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні обставини, викладені позивачем заперечив, позовні вимоги не визнав повністю. Суду пояснив, що обставини, зазначені позивачем, не відповідають дійсності, оскільки він також несе витрати на утримання дітей, зокрема купує одяг, сплачує за лікування, навчання, гуртки, тощо. З цих же причин він не згідний сплачувати аліменти саме позивачу, однак готовий надавати допомогу дітям в міру своїх матеріальних можливостей. Від своєї підприємницької діяльності він дійсно отримує певні доходи, однак їх розмір не є значним, а тому він не буде спроможний сплачувати аліменти в сумі, яку просить стягнути позивач. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, зясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 06 березня 2007 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 06.03.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей сина [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про їх народження. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до с. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. За змістом ч.ч. 1, 2\~ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як стверджується позивачем, неповнолітні діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач не подав суду докази того, що діти перебувають на його утриманні, чи докази того, що він приймає активну участь в їх матеріальному забезпеченні. За таких обставин суд не ставить під сумнів пояснення позивача з цього приводу та вважає доведеним факт перебування дітей на утриманні позивача. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач офіційно не працює. Ця обставина визнається сторонами, а тому доказуванню не підлягає в силу вимог ст.ст. 60, 61 ЦПК України. Відповідач не заперечив, що має певні мінливі доходи від надання послуг по фото-відеозйомці, по відеомонтажу та від надання послуг по музичному супроводу різноманітних свят, однак будь-яких доказів про середній розмір цих доходів, суду не представив. Зазначені обставини підтверджуються також наданими позивачем в судовому засіданні візитними картками відповідача, фотознімками його робочої апаратури та пристроїв, з яких вбачається, що він дійсно надає ці послуги. Крім цього, як вбачається з витягів з мережі Інтернет, наданих позивачем, відповідач має кілька власних сайтів, на яких, поміж іншого, виставляє для огляду свої роботи та реалізовує аудіозбірки пісень з фонограмами для дошкільних навчальних закладів та шкіл, тощо. Зважаючи на кількість виставлених ним своїх робіт, слід прийти до висновку про отримання ним значно більшого доходу, ніж 1500 грн.-2000 грн., як про це він стверджував в судовому засіданні. Таким чином вбачаються підстави для стягнення аліментів з відповідача в твердій грошовій сумі. Відповідач має вік 39 років, задовільний стан здоров'я, не має інвалідності, не подав докази існування обставин, які істотно обмежують його працездатність, докази існування у нього зобовязань по утриманню інших осіб, докази існування інших обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів. В той же час позивач хворіє на бронхіальну астму, а неповнолітній [PERSON] знаходиться в ЛОР-лікаря на "Д" обліку з приводу лівобічної нейросенсорної приглухуватості ІІІ ст., є інвалідом дитинства, що вимагає від позивача додаткових витрат як на своє лікування, так і на лікування дитини. Зазначені обставини підтверджуються випискою з медичної картки стаціонарного хворого № 1171, довідкою дитячої поліклініки Ковельської ЦРЛ від 01.09.2015 року. Аналізуючи зазначені вище обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачем, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, а відтак - до висновку про наявність у відповідача фінансової можливості сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 1000 грн. щомісячно на кожну дитину, тобто в більшому розмірі, ніж це передбачено Законом України "Про Державний бюджет на 2015 рік" (щодо прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку), однак в меншому розмірі, ніж просила позивач. Згідно зі ст.ст.\~1,\~17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Чепелев проти Російської Федерації" (Chepelev v. Russia) (п.27) зазначив, що "… особлива увага має приділятись інтересам дитини, які залежно від природи й важливості можуть користуватись пріоритетом по відношенню до інтересів батьків (див. рішення "Ески проти Австрії", 25.01.2007)". Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що в даному випадку інтереси дітей щодо належного матеріального забезпечення рівня їх життя, достатнього для їх фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, користуються пріоритетом по відношенню до інтересів відповідача. Таким чином суд повно, всесторонньо та об'єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня подачі заяви з 27 серпня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття. Зміст ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. За встановлених обставин, на тверде переконання суду, таке рішення є справедливим. Крім цього, з відповідача слід стягнути в дохід держави судові витрати по справі у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України та ЗУ "Про судовий збір".

Outcome: partial