Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Груп-02" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що вона з жовтня 2013 року була прийнята на роботу в товариство з обмеженою відповідальністю "СТАР ГРУП-02" на посаду керівника відділу збуту. 31.01.2017 р. керівником роботодавця - [PERSON] було призначено робочу зустріч, на яку з міста Вінниця прибули [PERSON], [PERSON] і [PERSON] та із застосуванням психологічного тиску примушували її підписати наказ про її звільнення без пояснень причин звільнення. Позивач посилається на те, що у відповідача були відсутні правові підстави, передбаченні Кодексом законів про працю України щодо її звільнення за ініціативою роботодавця. 27.01.2017 р. нею були надані письмові пояснення про її хворобу , що підтверджувалось листом непрацездатності. [PERSON] також посилається на те, що відповідач не виплатив їй заробітну плату за грудень 2016 року та січень 2017 року. Враховуючи той факт, що внаслідок звільнення вона була позбавлена можливості матеріально забезпечувати сім'ю, перенесла психологічну травму, тощо. Вважає що відповідач завдав їй моральну шкоду, розмір якої вона оцінює в сумі 10000 грн. [PERSON] просить поновити її на посаді керівника відділу збуту в товаристві з обмеженою відповідальністю "СТАР ГРУП-02". Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "СТАР ГРУП-02" на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоди у сумі 10000 грн., заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2016 року по січень 2017 року . У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги збільшили, просили визнати незаконним наказ № 97 -К від 31.01.2017 р. про звільнення [PERSON] , поновити на посаді керівника відділу збуту в товаристві з обмеженою відповідальністю "СТАР ГРУП-02". Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "СТАР ГРУП-02" на її користь середній заробіток у сумі 105000 грн. за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у сумі 10000 грн., заборгованість по заробітній платі у сумі 30000 грн. за період за грудень 2016 року та січень 2017 року . Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що підстави для задоволення позову відсутні через його безпідставність, звільнення [PERSON] проведено у відповідно до вимог чинного законодавства на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, виплачена заробітна плати при звільненні та відповідну компенсацію. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 cт. 3. cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником у випадку прогулу (зокрема, і відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин . Судом встановлено, що наказом № 97 -К від 31.01.2017 р. [PERSON] звільнена з посади керівника відділу збуту в товаристві з обмеженою відповідальністю "СТАР ГРУП-02" у зв'язку з невиходом на роботу з 10.01.2017 р. за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Встановлено, що відсутність [PERSON] на роботі була обумовлена поважними причинами, зокрема неможливістю приступити до виконання на неї трудових обов'язків через ненадання можливості перебувати на робочому місці. Вказані обставини підтверджуються висновком ДОП СП Хмельницького ВП Головного управління національної поліції у Хмельницькій області та поясненнями як свідка [PERSON] Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Судом встановлено, що [PERSON] не надавала пояснень перед застосуванням щодо неї дисциплінарного стягнення у порушення вимог ст. 149 КЗпП України. Суд приходить до висновку, що при таких обставинах у товариства з обмеженою відповідальністю "СТАР ГРУП-02" були відсутні правові підстави для звільнення [PERSON] з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, тому позовні вимоги у частині поновлення її на посаді керівника відділу збуту в товаристві з обмеженою відповідальністю "СТАР ГРУП-02 підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. З урахуванням цих норм і зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. IV порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. З п. 8 Порядку). Судом встановлено, що відповідно до наказу №97 від 31 січня 2017 року [PERSON] звільнена з посади керівника відділу збуту в товаристві з обмеженою відповідальністю "СТАР ГРУП-02" у зв'язку з невиходом на роботу з 10.01.2017 р. за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи те, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, до розрахунку включаються виплати за листопад та грудень 2017 року. Згідно розрахункового листка по заробітній платі за листопад 2016 року позивачу було нараховано 3013,55 грн. заробітної плати, за грудень 2016 р. нараховано 3193,60 грн. заробітної плати. Таким чином, за останні два календарні місяці роботи позивач отримав 6207,15 грн. без виключення сум відрахування на податки. Середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 141 грн. 07 коп., що підтверджується довідкою товариства з обмеженою відповідальністю "СТАР ГРУП-02" (а. с. 52). Загальна кількість робочих днів за період з 1.02. 2017 року по 2.10.2017 року складає 166 робочих дні. Суд приходить до висновку, що на користь [PERSON] з товариства з обмеженою відповідальністю "СТАР ГРУП-02" підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу 23417,62 коп. (141,07 грн. х 166 дн. = 23417,62 коп.). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що [PERSON] зазнала моральних страждань з приводу звільнення з роботи, що вимагало від неї також і додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, виходячи з принципу справедливості, розумності приходить до висновку позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково, у сумі 1000 грн. Судом встановлено, що [PERSON] за грудень 2016 року виплачено 2570 грн. 85 коп., за січень 2017 року виплачено 1231, 65 грн.(заробітна плата,компенсація за невикористану відпустку, оплата за листом непрацездатності), що підтверджується платіжними дорученнями на відповідні суми та відомостями нарахувань заробітної плати за означений період. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Суд приходить до висновку, що [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів щодо отримання нею щомісячно заробітної плати у сумі 15000 грн., тому підстави для стягнення з відповідача на її користь заробітної плати у сумі 30000 грн. за грудень 2016 р. та січень 2017 р. відсутні.

Outcome: partial