Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Гніздичівської селищної ради, третя особа відділ Держземагенства у Жидачівському районі в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати за ним право довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку розташовану на території Гніздичівської ОТГ, Жидачівський район, Львівська область, розміром 3,0 га, кадастровий номер 4621588100:01:000:0433, після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Обґрунтування позовних вимог. В обгрунтування позовної заяви позивач зазначає, що відповідно до Державного акту серії Б № 059237 про довічне успадковуване (безтермінове) володіння за 1992 рік, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право користування землею за № 45, його батьку, [PERSON] на території Рудянської сільської ради Жидачівського району для ведення селянського (фермерського) господарства було надано 3,0 га земельної ділянки. [INFO] його батько [PERSON] помер. 12.07.2019 у визначений законом шестимісячний термін, він звернувся до приватного нотаріуса Жидачівського РНО Мазур О.Я. з заявою про прийняття спадщини. Постановою № 02/01-24 від 17.12.2020 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право довічного успадкованого володіння на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства площею 3.0 га, що знаходиться на території Рудянської сільської ради Жидачівського району у зв`язку з відсутністю регламентації процедури нотаріального оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею. Вважаю, що спадкові права порушено звернувся до суду із даним позовом. 19.05.2021 від представника відповідача Гніздичівської селищної ради надійшли заперечення на позовну заяву предметом спору у цій справі є право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, яке виникло в особи - засновника фермерського господарства на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою серії Б№ 059237 , та зареєстроване у Книзі записів державних актів на право користування землею за № 45 від 1992 року, згідно із Земельним кодексом Української РСР 1990 року (далі ЗК УРСР). У Земельному Кодексі України 2001 року «право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою» не передбачене взагалі. Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить па праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності і земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Стаття 23 Закону України від 19.06.2003 № 973-ІV «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Громадянин - засновник СФГ, який помер (у вказаній справі), отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі ЗК УРСР від 18.12.1990 (у редакції від 15.03.1991) та на підставі Закону України від 20.12.1991 № 2009-ХІІ «Про селянське (фермерське) господарство», яким і було визначено порядок його успадкування. Закон про фермерське господарство також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний Кодекс України. У переліку суб`єктів, які можуть набувати право постійного користування земельними ділянками, громадяни відсутні. Отже, право довічного успадковуваного володіння, яке виникло в особи па підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, не визначено чинним законодавством України, а тому не входить до складу спадщини, фактично припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. У зв`язку із чим просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2021 для цього судового провадження визначено суддю Равлінка Р.Г. /а.с.16/. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Р.Г. від 12.03.2021 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 01.06.2021 /а.с.17-18/. 01.06.2021 підготовче засідання відкладено у зв`язку із заявленим клопотанням адвоката Лешеги В.В. на 22.07.2021 /а.с.59-60/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 22.07.2021 закрито підготовче провадження , справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 04.10.2021 /а.с.70-71/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 04.10.2021 позовну заяву було залишено без руху. Судове засідання призначено на 02.11.2021./а.с.75-76/ Розгляд справи по суті відбувся 02.11.2021 без участі сторін. Позивач, [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. /а.с.73/. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. На адресу суду надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги визнають та просять їх задовольнити у повному обсязі /а.с.65,68,69/. Представник відповідача Гніздичівської селищної ради Львівської області , у заперечені на позовну заяву просить суд відмовити позивачу [PERSON] у визнанні права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом. Оскільки, право довічного успадковуваного володіння, яке виникло в особи на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, не визначено чинним законодавством України, а тому не входить до складу спадщини, фактично припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. /а.с.53-55/. Третя особа, відділ Держземагенства у Жидачівському районі, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, заяв та клопотань на адресу суду не надходило. Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідачки не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно державного акту на право користування землею Б № 059237, виданого виконавчим комітетом Жидачівської районної Ради народних депутатів, за [PERSON] землеволодільцем , закріплюються в довічне успадковуване володіння 3,0 га землі в межах згідно з планом землеволодіння. Земля надана для ведення селянського ( фермерського) господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 45 /а.с.9-10/. Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 10.02.2021, земельна ділянка розташована на території Гніздичівської ОТГ , Жидачівський район, Львівська область, кадастровий номер 4621588100:01:000:0433, площа земельної ділянки 28,2696 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки 286938,97 грн. /а.с.12/. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 28.07.1987 виданого Жидачівським райвідділом ЗАГС, [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено запис № 14 /а.с. 37/. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 24.01.1981 виданого Рудянською сільською радою Жидачівського району Львівської області, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 24.01.1981, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », про що зроблено запис № 1/а.с.38/. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 08.04.2019, виданого виконавчим комітетом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області, [PERSON] помер [INFO] у віці 90 років, про що зроблено відповідний актовий запис № 27 /а.с.31/. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 24.02.2020, виданого виконавчим комітетом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області, [PERSON] померла [INFO] , у віці 80 років, про що зроблено відповідний актовий запис № 19 /а.с.39/. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 26.03.1983, виданого Рудянською сільською радою Жидачівського району Львівської області, [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено запис № 12 /а.с.7/. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 19.11.1977, виданого Гніздичівською селищною радою Жидачівського району Львівської області, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 19.11.1977, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », про що зроблено запис № 47 /а.с.74/. Згідно відповіді приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу Мазур О.Я. на інформаційний запит, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] заведена спадкова справа за № 07-2019 /а.с.27/. Відповідно до заяви про прийняття спадщини за заповітом № 16 від 12.07.2019, [PERSON] прийняв спадщину за заповітом , після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] /а.с.28/. Як вбачається з довідки виданої виконавчим комітетом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області, № 824 від 12.07.2019, [PERSON] постійно був зареєстрований і проживав в [ADDRESS] до дня смерті ,яка наступила [INFO] , разом з ним була зареєстрована і проживала дружина [PERSON] , заборони та арешту на нерухоме майно, яке належало померлому по даних виконкому Гніздичівської селищної ради немає, заповіт від [PERSON] посвідчувався в селищній раді, складений на користь сина [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №202 від 21.07.2016 /а.с.32/. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 56839304 від 12.07.2019, приватним нотаріусом Мазур О.Я. відкрито спадкову справу. після смерті [PERSON] ,яка наступила [INFO] /а.с.33/. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 56839359 від 12.07.2019, Гніздичівською селищною радою Жидачівського району Львівської області 21.07.2016 посвідчено заповіт за № 59927743 /а.с.34/. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 56839682 від 12.07.2019, до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис , реєстрація спадкової справи № 64451669, заведеної 12.07.2019 приватним нотаріусом Мазур О.Я. за №07-2019, спадкодавцем є [PERSON] , який помер [INFO] /а.с.35/. Згідно заповіту посвідченого 21.07.2016 секретарем виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області Матківським І.І., [PERSON] , на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те , що йому буде належати на день його смерті і на що за законом матиме право, заповів своєму синові [PERSON] , 1983 року народження /а.с.36/. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 02/01-24 від 17.12.2020, виданої приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу Мазур О.Я., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право довічного успадкованого володіння на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства площею 3.0 га, що знаходиться на території Рудянської сільської ради Жидачівського району Львівської області після смерті батька [PERSON] , у зв`язку з відсутністю регламентації процедури нотаріального оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею /а.с.8/. Предметом спору у цій справі є право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, яке виникло в особи - засновника фермерського господарства на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, згідно із Земельним кодексом Української РСР 1990 року. У Земельному кодексі України 2001 року «право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою» не визначено. Норми чинного законодавства та мотиви їх застосування. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 15-1 ЗК України(тут і далі у чинній редакції, якщо не зазначено інше) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Згідно із статтею 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Відповідно до статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної га навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України. Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Відповідно до частини 1 статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із частиною 1 статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Згідно із частиною 1 статті 407 Цивільного кодексу України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, далі - ЦК України) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини 2 статті 407 ЦК України, та частини 2 статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019, справа № 368/54/17. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивач є сином спадкодавця [PERSON] та особою на чию користь складено заповіт, із заявою про прийняття спадщини [PERSON] звернувся у передбачений законом шестимісячний термін. Враховуючи наведені обставини, суд вважає позовні вимоги підставними, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, а отже суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення.

Outcome: approved