Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася 16.11.2015 року до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 19.01.2006 року померла її матір [PERSON], після смерті якої залишилась спадщина у вигляді житлового будинку з прибудовами та земельна ділянка по вул. Смольна, 60 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Спадщину після смерті матері вона прийняла в установлений законом строк, однак у видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку їй відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу, оскільки державний акт на право власності на землю оформлений на її батька [PERSON], після смерті якого, мати не переоформила земельну ділянку у власність. У звязку з чим звернулася до суду та просить встановити факт володіння за життя її матірю зазначеною земельною ділянкою та визнати за нею право власності на цю земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Позивач в судовому засіданні присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.38 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] ( довіреність від 11.11.2015 р., дійсна до 11.11.2018 р. ) у судове засідання не зявилася, просила суд розглядати справу за її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] (довіреність №7/29-1123 від 31.12.2014 р.) в судовому засіданні присутньою не була, про час та місце розгляду справи повідомлена, просила розглядати справу за участі представника виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, оскільки представництво у справах даної категорії здійснюється представниками відповідних виконкомів районних у місті ради згідно рішенню [PERSON] міської ради від 30.03.2011 року №259 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів». Представник відповідача виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Дніпропетровської області (правонаступник управління Держземагенства у [PERSON] районі Дніпропетровської області) в судовому засіданні присутнім не був, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, у вирішенні спору покладався на розсуд суду. Представник третьої особи Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції в судовому засіданні присутнім не був, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, при розгляді справи по суті позовних вимог покладається на розсуду суду. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] ( прізвище до реєстрації шлюбу [PERSON]) є рідною дочкою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами про реєстрацію актів цивільного стану (а.с. 8,9). За життя батька позивача [PERSON] у його власності перебувала земельна ділянка площею 0,0903 га по вул.Смольна, буд. 60 в м. Кривому Розі на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії ДП №, зареєстрованого 18.05. 1999 року за № 9503, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, ведення підсобного господарства, кадастровий номер не присвоєно (а.с. 92,93). Зазначена земельна ділянка належала [PERSON] на підставі рішення виконкому [PERSON] міської Ради народних депутатів №29 від 13.01.1999 року (а.с. 32). Батько позивачки [PERSON] помер 26.12.2002 року, що вбачається з свідоцтва про смерть серії 1-КИ № 457754 від 27.12.2002 р. (а.с. 93). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, яке складається з житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Смольна, буд.60 та земельної ділянки, площею 0,0903 га за цією ж адресою (а.с. 13), яке прийняте його дружиною [PERSON], про що видано свідоцтво про права на спадщину за законом від 28.11.2003 року, за реєстр. в реєстрі за № 1-3517, що вбачається з матеріалів спадкової справи (а.с. 73-89). Домоволодіння по вул. Смольна, буд.60 в м. Кривого Рогу після отримання свідоцтва на право на спадщину перереєстровано в КП «[PERSON] БТІ» ДОР на імя власника [PERSON] (а.с.15,16), але акт на право власності на земельну ділянку нею оформлений не був, через що після її смерті 19.01.2006 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку ( а.с.11). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.10.2015 року, виданого у спадковій справі № 429/2006, реєстр. №2-967, державним нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] Позивач, як дочка померлої [PERSON], після смерті матері прийняла спадщину, яка складалася з житлового будинку з господарчими побудовами, за адресою м. Кривий Ріг, вул. Смольна,60 (а.с.15). З копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулась позивач [PERSON], інших спадкоємців не встановлено, заповіт від імені спадкодавця не укладався (а.с. 73-89). Тобто, позивач є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON] Також, державним нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON]. за результатами розгляду заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул.. Смольна,60, 27.10.2015 року прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутній правовстановлюючий документ державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 11). Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, за № RS18-151112-006 від 12.11.2015 року , нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 49048,00 грн., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, ведення підсобного господарства (а.с. 17,18). Встановивши вищевказані фактичні обставини у справі, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 2 ст. 1223 цього Кодексу у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивач являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, що підтверджується свідоцтвом про її народження, та до складу спадщини увійшов будинок та земельна ділянка, що підтверджується письмовими матеріалами справи. При цьому, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Частиною 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів що мають юридичне значення", суд може встановити факти, що мають юридичне значення, а саме: факт володіння земельною ділянкою на праві приватної власності. З урахуванням встановлених судом обставин, позов в частині встановлення факту належності [PERSON] , як спадкоємиці після смерті [PERSON], померлого 26.12.2002 року , земельної ділянки є доведеним та обґрунтованим. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно з ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту позову вбачається, що позивач звернулася за захистом свого права власності, яке він не може реалізувати у звязку з невизнанням її права власності на частку земельної ділянки, яка залишилась після смерті її матері в порядку спадкування за законом. Як зазначає у своїй постанові № 7 від 16 .04.2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав (зі змінами та доповненнями) громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд. X "Перехідні положення" ЗК України, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством (п. 18). Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну\~\~ ділянку\~\~ переходить\~\~ до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить\~\~ право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить\~\~ право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Як зазначає ВСУ у п.п. 18, 22-1 постанови № 7 від 16 .04.2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав (зі змінами та доповненнями) вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного\~\~ користування\~\~ та\~\~ право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у положеннях п. 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Суд зазначає, що відповідно до п. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне визначено та закріплено положеннями ч. 1 ст. 321 ЦК України. При цьому відповідно до ч. 1 і п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. В зв'язку з цим, через відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку по вул. Смольна,60, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Положеннями ст. 125 Земельного кодексу України (в ред. до 05.03.2009р.), визначено, що право власності на земельну ділянку, виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а після внесення змін до ЗК України Законом за № 1066-УІ, після 05.03.2009року право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з пп. 4.20. п. 4 Глави 10 Розділу II Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з Державного земельного кадастру. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 19 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі: державних актів направо власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом. Суд, з урахуванням положень ст.ст. 81, 120 Земельного кодексу України приходить до висновку, що [PERSON] за свого життя отримала у власність земельну ділянку площею 0,0903 га по вул. Смольна,60 м. Кривому Розі в передбаченому законом порядку, але не отримала нового державного акту на землю. При цьому, суд враховує, що Закону України «Про державний земельний кадастр» був прийнятий лише в 2011році, та вступив в дію у 2013 році. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом після смерті [PERSON] через відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку по вул. Смольна,60 в м. Кривому Розі позбавлена можливості оформити спадщину, та оформити своє право власності на земельну ділянку, а тому її право підлягає захисту в частині визнання права власності. Відповідно до ст.1225 ЦК України та ст.131 ЗК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. На момент видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] (28.11.2003 року) ст. 126 ЗК України не передбачала, положень про те, що при набутті права власності на земельну ділянку, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. Разом з тим, з 05.03.2009 року ст. 126 ЗК України містить положення про те, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою (таке ж положення містилось і на момент відкриття спадщини). Слід також зазначити, що відповідно до абзацу другого частини шостої статті 126 ЗК зі змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» (та яка була чинна на момент відкриття спадщини), на державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. У силу Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 16 червня 2011 року положення цього Закону щодо посвідчення права власності на земельні ділянки документами, зазначеними у частині другій статті 126 Земельного кодексу України, поширюються також на випадки, коли зазначені документи були укладені (видані) до набрання чинності цим Законом, але державні акти на право власності на земельні ділянки видані не були. В такому випадку нотаріус, який посвідчив (видав) відповідний документ, звертається з письмовим запитом до органу, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, про підтвердження того, що державний акт на право власності на землю (земельну ділянку) не виданий новому власнику земельної ділянки. Після надходження до нотаріуса письмового підтвердження такого факту державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю або державний акт на право власності на земельну ділянку вилучається нотаріусом із його справ та після здійснення відмітки про перехід права власності на неї долучається до відповідного документа, зазначеного у частині другій статті 126 Земельного кодексу України. Заповіт [PERSON] за життя не складався, тому відбувається спадкування за законом. Як вбачається з матеріалів справи, право володіння на земельну ділянку спадкодавця [PERSON] підтверджене свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видано державним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за відповідним порядковим номером. Внаслідок відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку після смерті матері, позивач у інший спосіб, ніж шляхом визнання права власності на землю на підставі ст.ст.15,16 ЦК України \~\~судовим рішенням, не зможе поновити порушене право. Вирішуючи спір, суд також виходить із того, що якщо спадщина прийнята, однак спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) але не встиг здійснити його державної реєстрації шляхом отримання державного акту на землю (ст. 1299 ЦК). Суд, враховуючи положення ст. 1218, 1225, 1261, 1296, 1297, 1299 ЦК України, ст. 81, 120,125, 131 ЗК України суд, з метою захисту невизнаних прав позивача, приходить до висновку, що позивач позбавлений можливості оформити спадщину за законом в повному обсязі, вважає за необхідне позовні вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку задовольнити у повному обсязі, що буде відповідати положенням ст. 55 Конституції України, норми якої мають пряму дію, та ст. 6 Конвенції, ст.. 1268, 1276, 1296, 1297 ЦК України. На підставі викладеного, враховуючи положення ст.ст. 16, 318, 319, 392, 1216, 1218, 1225, 1261, 1296, 1297, 1299 ЦК України, ст. 81, 86, 87, 89, 120, 125, 126, 131, 152 ЗК України,

Outcome: approved