Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа Відділ формування та ведення реєстру ТГ ДАДП Дніпропетровської міської ради з РМП та ПФО, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником Ѕ частини будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є зареєстрованим за даною адресою, проте не проживає в зазначеній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особистих речей в будинку не має, і взагалі житлом він не цікавиться. За таких обставин, позивач просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням домоволодінням [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надавши заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, розглянувши справу за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник третьої особи Відділу формування та ведення реєстру ТГ ДАДП Дніпропетровської міської ради з РМП та ПФО в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Відповідно до\~ч.4\~ст.223\~ЦПК України\~у разі\~повторної неявки\~в судове\~засідання відповідача,\~повідомленого належним\~чином,\~суд вирішує\~справу на\~підставі наявних\~у ній\~даних чи\~доказів (постановляє\~заочне рішення);\~за ч.1\~ст.280\~ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, в порядку передбаченому ч.ч. 8, 11\~ст. 128 ЦПК України\~(судові повістки направлені по останньому відомому зареєстрованому місцю проживання відповідача рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень, а також через опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України), про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~є власником Ѕ\~частини домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 31.01.2019 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8,9). Водночас у спірному домоволодінні зареєстрованим є [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №4458 від 19.06.2020 (а.с.10). Відповідач [PERSON] залишається зареєстрованим в домоволодінні [ADDRESS] , утім 31.01.2019 в ньому не мешкає, особистих речей в будинку не має, оплату комунальних послуг не здійснює, що підтверджується наданими письмовими доказами (а.с.18). Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, членом сім`ї власника не є, а тому є таким, що втратив право користування спірним житлом, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи результат розгляду справи та відсутність вимог про розподіл судових витрат, суд вважає можливим залишити судові витрати на рахунку позивача.

Outcome: approved