Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

20.07.2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства [PERSON] „Надра" [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, третя особа ТОВ «Константа». Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 листопада 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційні банк Надра" (правонаступник ВАТ КБ «Надра») та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 17/2007/3007/Фжр , відповідно до умов якого [PERSON] надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 208925,33 (двісті вісім тисяч дев'ятсот двадцять п'ять) доларів США 33 центи на придбання цінних паперів- облігацій строком до 12 листопада 2032 р. Відповідно до п. 1.3.1. Договору відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком і уставі відсоткової ставки у розмірі 12,49 % річних. Згідно договору Позичальник зобов'язаний погашати кредит у відповідності до Додатку до Договору - Графіку погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому. Для забезпечення повернення кредитних коштів Позичальника на користь Банку [PERSON] 21.11.2007 року уклала з Банком договір поруки, за яким вона поручилася перед Банком за належне виконання Позичальником взятих на себе зобовязань. В якості забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення Кредиту, Позичальник уклав з Банком Договір застави майнових прав № 17/2007/3007/Фжр від 21.11.2007р. предметом якого є належні [PERSON] майнові права по договору купівлі-продажу цінних паперів, а саме облігацій іменних безпроцентних емітента ТОВ «Константа» серія В № 98/2/07 від 28.02.2007р., номінальна вартість 1 шт. 35 гривень, кількість 23120.00 штук, загальна номінальна вартість 809200.00 гривень та був укладений договір застави цінних паперів № 17/2007/3007/Фжр від 25.12 2007р. згідно якого предметом застави є облігації іменні безпроцентні емітента ТОВ «Константа» серія В N9 98/2/0 в д 28.02.2007р., номінальна вартість 1 шт. 35 гривень, кількість 23120.00 штук, загальна номінально зартість 809200,00 гривень. Проте, незважаючи на дані умови договору, Позичальник не виконує своїх обов'язків по погашенню кредиту,внаслідок чого станом на 22.06.2015 року має перед банком заборгованість в сумі 329530,34 долара США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 7129529,95 грн. ., в тому числі: заборгованість за кредитом в сумі 203234,89 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 4397073,83 грн..;заборгованість по сплаті відсотків в сумі 91243,91 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 1974101,05 грн..;пеня за прострочення сплати кредиту 32120,13 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 694932,76 грн..;штраф за порушення умов додаткової угоди в сумі 2931,41 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 63422,31 грн. Позивач просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 17/2007/3007Фжр від 21.11.2007 р. в розмір 329 530,34 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 22.06.2015 р. становить 7 129 529,95 грн. Окрім того, 09.09.2015 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшов зустрічний позов від [PERSON] до ПАТ КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, який ухвалою суду від 07.10.2015 року обєднано в одне провадження із первісним позовом. У зустрічному позові зазначалося, що Умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача кредитних послуг. Не справедливими є ,зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитних договорів погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитів у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, банк перекладає, як суб'єкт підприємницькою(господарської) діяльності виключно на споживача за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 ст. 13 ЦК України. Крім того, позивачем не надано індивідуальну ліцензію на здійснення валютних операцій та у порушення постанови [PERSON] банку України від 10.05.2007 року № 168, якою затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, [PERSON] не надав позивачу в повному обсязі інформацію про умови кредитування. Просив суд визнати недійсним кредитний договір від 21.11.2007 року № 17/2007/3007 укладений між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримує у повному обсязі, зазначаючи, що відповідач тривалий час виконував умови договору, співпрацював з Банком, але у звязку із фінансовою кризою перестав виконувати свої зобовязання. Останні платежі здійснюються відповідачем регулярно і останній платіж здійснено 26.03.2012 року, при цьому [PERSON] тричі звертався до суду із позовом до відповідача, однак позовні заяви були залишені без розгляду, просить задовольнити вимоги у повному обсязі. Крім того, зазначив, що позивач має право стягувати заборгованість у валюті, про що надав суду відповідні документи. Щодо зустрічного позову то просить у його задоволенні відмовити, оскільки сторони є вільними в укладенні договору, з моменту укладення кредитного договору, позивач виконував всі його умови. Таким чином, позивач за зустрічним позовом прийняв на себе всі зобов'язання та виконував їх у повному обсязі і ним визнано всі умови договору, тим більше, до моменту подання даної позовної заяви з його боку будь-яких вимог до банку чи яких-небудь пропозицій змінити умови договору в будь-якій частині не надходило. Позивачем не наведено належних та допустимих доказів того, що кредитний договір суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», в свою чергу, відповідачем за зустрічним позовом доведено, що позивач уклав кредитний договір на власний розсуд, цілком погодившись з його істотними умовами - відсотковою ставкою, порядком його погашення, його сукупною ціною, а також отримав вказану інформацію ще до укладення кредиту. У судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав у повному обсязі. Не оспорюючи факт укладення кредитного договору, вільного волевиявлення під час укладення кредитного договору, добровільного тривалого виконання умов договору, позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові та просить його задовольнити. Крім того, не визнав позов заявлений до [PERSON], заявляючи, що вона договір поруки не укладала не підписувала, отже і не повинна нести відповідні обовязки за неукладеним договором поруки. Крім того, суду подано заяву про застосування строку позовної давності. Третя особа ТОВ «Константа» у судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце судового розгляду справи був повідомлені належним чином, у відповідно до ст. 74 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від них не надходило. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Судом встановлено та матеріалами справи доведено, що 21 листопада 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційні банк Надра" (правонаступник ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 17/2007/3007/Фжр , відповідно до умов якого [PERSON] надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 208925,33 (двісті вісім тисяч дев'ятсот двадцять п'ять) доларів США 33 центи на придбання цінних паперів- облігацій строком до 12 листопада 2032 р. Відповідно до п. 1.3.1. Договору відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком і уставі відсоткової ставки у розмірі 12,49 % річних.(а.с.8-10) Згідно договору Позичальник зобов'язаний погашати кредит у відповідності до Додатку до Договору - Графіку погашення заборгованості по кредиту та процентів по ньому.(а.с.11). В якості забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення Кредиту, Позичальник уклав з Банком Договір застави майнових прав № 17/2007/3007/Фжр від 21.11.2007р. предметом якого є належні [PERSON] майнові права по договору купівлі-продажу цінних паперів, а саме облігацій іменних безпроцентних емітента ТОВ «Константа» серія В № 98/2/07 від 28.02.2007р., номінальна вартість 1 шт. 35 гривень, кількість 23120.00 штук, загальна номінальна вартість 809200.00 гривень та був укладений договір застави цінних паперів № 17/2007/3007/Фжр від 25.12 2007р. згідно якого предметом застави є облігації іменні безпроцентні емітента ТОВ «Константа» серія В N9 98/2/0 в д 28.02.2007р., номінальна вартість 1 шт. 35 гривень, кількість 23120.00 штук, загальна номінально вартість 809200,00 гривень.(а.с.15-18). 16.11.2009 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено додаткова угода №1 до кредитного договору від 21.11.2007 року № 17/2007/3007 Фжр.(а.с.19-22) із Додатком №1 до додаткової угоди №1 до Кредитного договору від 21.11.2007 року (а.с. 23-25). Відповідно до п.4.2 Додаткової угоди у разі порушення Позичальником вимог п.п.3.3.2-3.35,3.3.7-3.3.17 цього Договору, Позичальник зобовязаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 3% від суми фактичної заборгованості за Кредитом та нарахованими процентами, за кожний випадок. Таким чином, проведене Банком нарахування штрафу [PERSON] за вищезазначеним кредитним договором у цій справі узгоджується із умовами вказаного вище кредитного договору, укладеного між Банком та [PERSON] та відповідає вимогам закону. Проте, незважаючи на дані умови договору, Позичальник не виконує своїх обов'язків по погашенню кредиту, внаслідок чого станом на 22.06.2015 року має перед банком заборгованість в сумі 329530,34 долара США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 7129529,95 грн. згідно до наданого розрахунку в тому числі: заборгованість за кредитом в сумі 203234,89 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 4397073,83 грн..;заборгованість по сплаті відсотків в сумі 91243,91 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 1974101,05 грн..; пеня за прострочення сплати кредиту 32120,13 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 694932,76 грн..; штраф за порушення умов додаткової угоди в сумі 2931,41 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 63422,31 грн. У відповідності зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Стаття 526 ЦК України зазначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки [PERSON] банку України. Стаття 1049 ЦК України зазначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилися, та сплати процентів. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ч. 1,2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому сума заборгованості підлягає стягненню з боржника. Заперечуючи проти позовних вимог банку, відповідач [PERSON] заявив про застосування строків позовної давності та послався на пропуск позивачем строків звернення до суду з вказаним позовом. Суд частково погоджується з такими доводами відповідача, виходячи з наступного. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Заява про застосування строку позовної давності відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Відповідні до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13), у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Таким чином, якщо за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Як вбачається з умов договору № № 17/2007/3007 Фжр від 21.11.2007 року з урахуванням умов додаткової угоди № 01 від 16.11.2009 року, сторони встановили строк дії договору до 12.11.2032 року. Відповідно до п.1.1.1 договору у редакції від 16.11.2009 року щомісячна сума мінімально необхідного платежу вказана у Графіку, що міститься у Додатку №1 до цього Договору (а.с.19) Згідно з Додатком №1 до додаткової угоди №1, що є додатком до укладеної додаткової угоди, [PERSON] повинен був погашати основну суму боргу, починаючи з 12.12.2009 року шляхом внесення відповідних платежів до 12 числа кожного місяця. Відсотки за користування грошовими коштами повинні були сплачуватися боржником з 12.12.2009 року шляхом внесення відповідних платежів до 12 числа кожного місяця. Як вбачається з наданих суду документів останнє погашення за основною сумою боргу було здійснено [PERSON] 26.03.2012 року, а по відсоткам за користування грошовими коштами 26.03.2012 року. (а.с.28) Позов до суду предявлено 20.07.2015 року, що підтверджується відповідним штемпелем на конверті. (а.с.1). Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми боргу за кредитом та відсотків за користування грошовими коштами підлягають задоволенню частково, оскільки останнє погашення по вказаним платежам відбулося 26.03.2012 року, і з 12.04.2012 року у Банка виникло право вимоги по щомісячним платежам з оплати тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, проте позов Банком предявлено до суду 20.07.2015 року, відповідач подав письмову заяву щодо застосування строку позовної давності до заявлених вимог, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотках не сплачених боржником за період до 20.07.2012 року заявлені поза межами строку позовної давності, на застосуванні якого наполягав відповідач, та не підлягають стягненню відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України. Судом також враховуються положення ч. 1 ст. 265 ЦК України, згідно до якої залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Строк позовної давності щодо вимог про дострокове повернення суми кредиту та по платежам, які боржником не були сплачені в період після 20.07.2012 року, заявлені позивачем в межах строку позовної давності та підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного, загальна сума заборгованості по тілу кредиту яка підлягає врахуванню до загальної суми заборгованості за період з 20.07.2012 року по день предявлення позову, але в межах заявлених позивачем вимог станом на 22.06.2015 року, складає 203234,89 доларів США, що, виходячи з курсу долару США зазначеного позивачем у розрахунку, еквівалентно 4397073 грн. 83 коп. та відсотків, яка підлягає врахуванню до загальної суми заборгованості за період з 20.07.2012 року по день предявлення позову, але в межах заявлених позивачем вимог станом на 22.06.2015 року, складає 76572,76 доларів США, що, виходячи з курсу долару США зазначеного позивачем у розрахунку, еквівалентно 1656673 грн. 62 коп., пеня : 32120,13 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 694932,76 грн., штраф за порушення умов додаткової угоди 2931,41 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 63422,31 грн. , загалом до стягнення належить 314859, 19 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 6812113 грн. 33 коп., у звязку з чим позов слід задовольнити частково. Та разом з тим, за ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із матеріалів цивільної справи № 335/9193/14-ц, яка була витребувана для огляду за клопотанням представника відповідача за позовом ПАТ «Надра» до [PERSON], [PERSON] на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.12.2014 року було проведено судову почеркознавчу експертизу № 25-15 від 03.06.2015 року, згідно до висновку якої підписи виконані від імені [PERSON] та розміщені на сторінці «1 у графі «Поручитель» та сторінки №2 у графі « О.К. Карнаух» оригіналу договору поруки, укладеного 21.11.2007 року між ПА КБ «Надра» та [PERSON], виконані не [PERSON], а іншою особою. Відтак, договір поруки від імені відповідача [PERSON] було підписано невстановленою особою. Доказів наявності повноважень у підписанта договору, схвалення відповідачем вчиненого правочину за правилами ст.241 ЦК України, та навіть факту обізнаності відповідача щодо наявності укладеного ним договору поруки із матеріалів справи не вбачається, і суду позивачем не надано. При цьому, вищевказаний висновок експерта жодним належним і допустимим доказом представником позивача не спростовано. Проведення повторної експертизи за ст.150 ЦПК України можливе тільки у разі, якщо його буде визнано необґрунтованим, або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності. При цьому жодної із визначених нормами ЦПК обставин не вбачається, і позивачем таке клопотання не заявлялося, а тому проведення судом повторної експертизи неможливо, а тому суд вважає доведеним той факт, що відповідач [PERSON] не підписував договір поруки від 21.11.2007 року. За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вказана норма пов'язує укладення договору не лише з досягненням сторонами згоди з усіх істотних умов договору, але і з наданням цій згоді належної форми. Аналізуючи наведені законодавчі норм, слід зробити висновок, якщо сторонами не досягнуто згоди з однієї чи усіх істотних умов договору, чи такій згоді не надано належної форми, договір не вважається укладеним (не відбувся). Отже, до моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договір не є укладеним. Договір не є укладеним через стан відсутності договору як юридичного факту. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відтак, зважаючи на те, що відповідач [PERSON] не підписувала договір поруки від 21.11.2007 року він є неукладеними (є таким, що не відбувся), а відтак підстав покладати відповідальність на [PERSON] за неналежне виконання умов договору Позичальником [PERSON] немає, позовні вимоги до поручителя [PERSON] є недоведеними і підстави для стягнення з неї кредитної заборгованості на користь банку відсутні, а тому у задоволенні позову до [PERSON] слід відмовити. Оскільки позов в інтересах ПАТ КБ "Надра" подано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справі, пов'язаній зі здійсненням тимчасової адміністрації банку, а така особа на підставі п. 22 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнена від сплати судового збору, суд відповідно до положень ч. 3\~ст. 88 ЦПК України\~стягує з відповідача судовий збір в дохід держави виходячи із ціни позову на час звернення до суду із позовом у розмірі 3654 грн. Доводи представника відповідача про те, що ПАТ КБ «Надра» не мав права укладати кредитний договір в іноземній валюті, необґрунтовані. Статтею 1054 ЦК України\~передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі\~ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. За положеннями ст. 99 Конституцій України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~ст. 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є\~Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю (далі - Декрет КМУ). Відповідно до\~ст. 5 цього Декрету\~операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ . Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті\~47\~та\~49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим\~постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5\~Декрету\~КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті . Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Такий правовий висновок викладений\~\~\~\~у постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року №6-7 ц11 і відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковим для всіх судів України. З наданих позивачем суду копій документів вбачається, що на час укладання договору про надання кредиту від 21.07.2007 року ВАТ КБ «Надра» мав банківську ліцензію №21 від 23.08.2002 року та дозвіл №21 від 23.08.2002 року з додатком до нього на право здійснювати операцій в іноземній валюті (Банківська ліцензія, Дозвіл та додаток до нього надані до матеріалів справи а.с.127-134). Тобто, Банк мав права на укладення зазначеного договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого\~постановою Правління [PERSON] банку України від 14.10.2004 року № 483\~та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за\~\~\~\~\~\~№ 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу П Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VІ „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Таким чином, розглядаючи справу, суд виходить з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Посилання на неправильність нарахування заборгованості, необґрунтовані, спростовуються матеріалами справи та умовами кредитного договору. Крім того, вказаний розрахунок відповідачем не спростований, контррозрахунку відповідач суду не надав, клопотання про призначення в порядку ст.134,143 ЦПК судової бухгалтерської експертизи не заявляв. Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується доданою до позовної заяви довідкою-розрахунком, виданою посадовою особою Банку, який в силу ст.ст.\~59,\~64 ЦПК України\~являється допустимим доказом у справі. У передбаченому законом порядку вказаний письмовий доказ відповідачами не спростований. Будь-яких клопотань про призначення судової бухгалтерської експертизи, тощо, в порядку, передбаченому ст.ст.134,\~143 ЦПК України, відповідач суду не заявляв. Доказів в обґрунтування неправильності визначення суми боргу відповідач не додав і в порядку\~ст. 58 ЦПК України\~зазначений розрахунок суд визнає належним письмовим доказом Посилання на ті обставини, що [PERSON] не отримував грошових коштів за вказаним договором спростовуються матеріалами цивільної справи, зокрема заявою [PERSON] про видачу кредиту (а.с.26), підписом [PERSON] про одержання грошових коштів на заяві на видачу готівки №298 Від 21.11.2007 року (а.с.27) . Щодо зустрічного позову [PERSON] то суд вважає, що він задоволенню не підлягає з наступних підстав. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до\~ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на власний розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. Відповідно до ч. 5\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах. Згідно ч. 1, 2\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. П. 4 ч. 1\~ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів"\~визначає, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для\~\~цілей застосування цього\~Закону\~та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов'язання (неналежне виконання) Згідно ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність"\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актив [PERSON] банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Договір поруки вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Отже, вказаний договір кредитний договір, є укладеними, про що свідчать підписи кожної із сторін і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до\~ст. 526 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу), інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 629 ЦК України\~встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Загальними вимогами для чинності правочину згідно\~ст. 203 ЦК України\~є зміст правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.\~\~ Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися\~\~ у формі, встановленій законом. Правочин\~\~ має\~\~ бути\~\~ спрямований\~\~ на\~\~ реальне\~\~ настання\~\~ правових\~\~ наслідків,\~\~ що обумовлені ним. Так, сторони за вказаними договорами на дату укладення Договорів, які є предметом спору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не заперечується ними. Зовнішнє волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, умови договору є їм зрозумілими, що підтверджується змістом договорів, відповідно до яких, ці договори сторонами прочитані, відповідають їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін. При оформлені\~\~ кредитного договору, позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис у договорах і наведені обставини також не спростовано у судовому засіданні Отже, позивач до підписання договорів, мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів, проте договори були підписані, та\~\~кредитний договір виконувався сторонами, а саме позивач сплачував платежі\~\~відповідно графіку, про що представник [PERSON] підтвердив у судовому засіданні. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він після підписання договору оспорювала або намагався змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення, навпаки позивач за сплачував кошти на умовах договору, що свідчить про прийнятність для них умов спірних пунктів кредитного договору на момент укладення. На думку суду кредитний договір не суперечить загальним принципам цивільного права, положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до\~Конституції України. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема\~ЦК\~(ст.ст. 215, 1048- 1052, 1054- 1055), ст.ст. 18- 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також відповідно до Узагальнення ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин» від 07.10.2010р. при вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені\~ЦК України\~(ст.ст. 1048-1052,1054), та\~ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».\~\~Як вбачається зі змісту Договору\~\~усі істотні умови були виконані. Відповідно до п. 5 ч. 3\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Як встановлено ч.1\~ст. 638 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно актів цивільного законодавства. Даний Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, саме ці умови є істотними для договору даного виду згідно норм чинного законодавства (ст.ст.1046-1048,\~1054 ЦК України). При укладені Кредитного договору Позивачу були відомі всі умови Кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили Позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах. Посилання позивача у судовому засіданні на не ознайомлення його перед укладенням кредитного договору з правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не може свідчити про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитного договору та не дає підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки спростовується дослідженими в суді матеріалами справи. Крім того, слід зазначити, що застосування положень\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~можливе щодо спорів, які виникають з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору зазначений закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини, які регулюються\~Цивільним кодексом України. Отже, судом встановлено, що на момент вчинення правочину, тобто укладення кредитного договору і договору застави, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, укладений кредитний договір і договір застави були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняв кредит і зобов'язався повернути його відповідачу у встановлені кредитним договором розмірі і строки. Доводи про те, що банк порушив вимоги ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки кредитний договір є несправедливим, порушує принцип добросовісності та розумності, був укладений в інтересах Банку, а не в інтересах позичальника, не заслуговує на увагу, оскільки підписання позивачем кредитного договору, а також той факт, що позивач [PERSON] виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів ,\~\~свідчать про\~те, що кредитний договір укладений саме в інтересах [PERSON] і відповідав його інтересам. Доводи позову є власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства та обставин справи, в зв'язку з чим суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Посилання на те, що позивач є юридично неграмотним, а на момент укладення договору йому не були розясненні і не були зрозумілі повною мірою його умови, з огляду на положення ст.68 Конституції України згідно з яким, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, є неспроможними З огляду на наведене вище, суд не вбачає зі сторони Банку порушень законодавства про захист прав споживачів щодо Позивача під час укладення оспорюваного кредитного договору. Щодо вимог позивача за зустрічним позовом щодо можливості надання кредиту у іноземній валюті, то суд вважає їх безпідставними із наведених вище обставин. Заявляючи позовні вимоги позивач послався на ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~зазначивши те, що укладений сторонами договір порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови. Позивач не довів, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання такої умови недійсною з підстав, передбачених ч. 1\~ст.203 ЦК України. Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені суду не було подано. Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо розміру пені за порушення умов договору, а на час укладання\~\~кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~суд доходить до висновку про те, що відсутні підстави для визнання такої умов договору дискримінаційною або ж несправедливою. Щодо тверджень позивача про непопередження про наявність валютних ризиків то слід зазначити, що \~підписуючи договір про надання кредиту [PERSON] був ознайомлений з його умовами та наслідками, погоджувався з ними, зокрема, з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті - доларах США. За вказаних обставин суд не приймає до уваги посилання позивача на\~\~несправедливість умов договору щодо виконання зобовязань в іноземній валюті без врахування\~\~ризику позичальника у разі знецінення національної валюти. Виходячи зі змісту статей\~1046,\~1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. \~Відповідно до п.3 ст. 3\~та ст.\~627 ЦК України\~сторони є вільними в укладанні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. \~Статтею 36 Закону України „Про [PERSON] України" визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. \~Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого\~Постановою Правління [PERSON] Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена , а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. При цьому, обставина звернення до суду через 8 років після підписання кредитного договору свідчить на користь того, що позивач знав про свої обовязки і погоджувався з ними і почав вважати їх недобросовісними після утворення заборгованості перед фінансовою установою та звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості. Решта доводів позову та заперечень проти позову є власним тлумаченням законодавства з боку позивача за зустрічним позовом та відповідача за первісним позовом і не спростовує його обовязок виконувати взяті на себе зобовязання за укладеним договором відповідно до обраних ним самим же за власним розсудом умов договорів. Таким чином, з огляду на викладене, кредитний договір укладений між сторонами не суперечить\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочини вчинялися у формі, встановленій законом; оспорювані пункти договору узгоджувалися сторонами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підсумовуючи вищенаведене та аналізуючи надані сторонами докази, суд вважає, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] Вирішуючи питання щодо судових витрат за зустрічним позовом, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] за подання до суду зустрічного позову сплатив судовий збір у розмірі 487,20 грн. (а.с.102). Однак відповідно до ч.3 ст.22\~ЗУ «Про захист прав споживачів»\~споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Тому судовий збір, надлишково сплачений позивачем за зустрічним позовом [PERSON] в сумі 487,20 грн. підлягає поверненню.

Outcome: partial