Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 26.04.2016 р., позивач зазначив, що у липні 1992 року, він та його мати, [PERSON] , внаслідок обміну житловими приміщеннями, отримали право користування квартирою [ADDRESS] . Зазначена квартира розташована на першому поверсі п`ятиповерхового будинку, складається з двох житлових кімнат розміром - 29,5 кв.м., і підсобних приміщень (загальна площа зазначеної квартири - 43,8 кв.м.), та належить на праві комунальної власності територіальної громаді м. Вільногірська, в особі відповідача, Вільногірської міської ради Дніпропетровської області. 16.09.2013 року, [PERSON] уклала договір найма вищезазначеного житлового приміщення № 7236 з третьою особою, Комунальним підприємством «Жилсервіс» Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, до цього у неї був інший договір найма на це саме житло. У тому же 2013 році, він знявся з обліку за місцем проживання у зазначеної квартирі, та зареєструвався за місцем проживання у будинку [ADDRESS] . При цьому фактично він продовжував проживати з матір`ю у квартирі [ADDRESS] . 14.04.2015 року, він був призваний по мобілізації до Національної гвардії України, та з 12.07.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в Донецької області, тобто відповідно був вимушений залишити своє житло у м. Вільногірську. [INFO] його мати - померла. 18.04.2016 року він був демобілізований з Національної гвардії України, та повернувся до м. Вільногірська у квартиру [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Верхньодніпровського об`єднаного районного військового комісаріату № 52 від 20.04.2016 року. Він вважає, що за життя своєї матері, [PERSON] , він був членом її сім`ї, спільно з матір`ю користувався спірною квартирою, тобто постійно проживав у ній, що у свою чергу є підставою для визнання за ним права користування спірною квартирою і після смерті матері, приймаючі до уваги наступне. Під час спільного проживання з матір`ю у спірній квартирі, вони вели з нею спільне господарство, у них був спільний бюджет, він купував їжу та одяг матері за свої кошти, та частково за її кошти, сплачував на ім`я матері нарахування за житлово-комунальні послуги у спірній квартирі, привозив до спірної квартири та спільно з матір`ю використовував сільськогосподарську продукцію, яку вирощував. Тобто він та мати проживали однією сім`єю у спірній квартирі. Після смерті матері він поховав її за свій рахунок (йому була надана відпустка), і усі належні матері за життя речі залишилися йому як спадкоємцю. Ст. 33 Конституції України, гарантує кожному, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, а\~ ст. 41 Конституції України, встановлює, що громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Умови користування житлом яке знаходиться в комунальної власності вказані в Житловому кодексу УРСР. В ч.1 ст.64 ЖК України, зазначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч.2 ст.3 СК України, сім`я складається із сумісно проживаючих осіб, пов`язаних спільним побутом. Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") встановлено, що під членом сім`ї треба розуміти особу, яка перебуває з суб`єктом права у правовідносинах, природа яких визначається: кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням, веденням з ним спільного господарства. Так, фундаментальним правовим підґрунтям тлумачення поняття «член сім`ї» є визнання Конституцією України людини найвищою соціальною цінністю (стаття 3), на вільний вибір місця проживання (стаття 33), закріплення права кожного на житло (стаття 47) тощо. Житловий кодекс Української PCP, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму. Частина друга статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно правової позиції висловленій у постанові ВСУ від 11.07.2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Відсутність у нього реєстрації місця проживання у спірній квартирі не може бути підставою відмови йому у його праві користування спірною квартирою, приймаючі до уваги, що пунктом 15 постанови Пленуму ВСУ від 01.10.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", встановлено, що: При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації (прописки) самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, згідно ч.2. ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" - реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі "Мак Кенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, п.41 50, Справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року). Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.04 р. в справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00, встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його статусу, є достатньою підставою для того щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. Доказами правомірності його позову є: договір найма спірного житла, свідоцтво про його народження, свідоцтво про смерть його матері, акт депутата Вільногірської міської ради від 14.09.2015 року № 1306, згідно якого він проживав з матір`ю, довідки про проходження ним служби по мобілізації у Національній гвардії України, показання свідків, про виклик яких він надасть окрему заяву, та інше. Згідно пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов`язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. Відповідно до п.п.3,4,5,6 ст. 119 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, ціну позову щодо вимог майнового характеру, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. За змістом зазначеної норми саме позивач обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. ЦПК не вимагає від позивача правового обґрунтування позову (посилання на норму права, яка регулює спірні правовідносини). Сама по собі відсутність у позовній заяві чи додатках до неї доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи, оскільки є підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною. Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом. Цей принцип також відображений в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9 - 3 урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Згідно правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Outcome: approved