Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

у липні 2013 року позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позов до ПАТ КБ «Надра в особі філії ПАТ КБ «Надра» Київське регіональне управління про визнання споживчого кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між позивачкою та ВАТ КБ «Надра» 8.11.2007 року було укладено кредитний договір № 493/П/272007-840. За умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 201465,00 доларів США на строк до 5 листопада 2032р., з процентною ставкою 12,49 % річних. Вважає, що кредитний договір повинен бути визнаний в судовому порядку недійсним, оскільки укладений з порушенням норм чинного законодавства, а саме вимог ст.ст. 203, 215, 524, 533 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та «Положенню про Порядок видачі національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є порушенням законодавства. Все це порушує її права, а тому вона звернулася до суду з позовом. Просила суд визнати недійсним кредитний договір № 311/П/19/2008-840 від 8.11.2007 року, укладений між нею та відповідачем. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначив, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, не підтверджені належними доказами, спрямовані на ухилення від взятих на себе цивільно-правових зобов'язань за договором кредиту. Зазначив, що договір відповідає вимогам чинного законодавства, просив суд в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ПАТ КБ «Надра», дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що 8 листопада 2007 р. між позивачкою [PERSON] та відповідачем ВАТ «Надра», було укладено кредитний договір № 493/П/27/2007-840, відповідно до умов якого відповідач надав [PERSON] кредитні кошти в сумі 201465,00 доларів США на проведення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири, строком до 5 листопада 2032 року, з процентною ставкою 12.49 % річних (а.с.14-17). Відкритим акціонерним товариством КБ «Надра» 04.02.2011 року було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми товариства, шляхом перейменування Відкритого акціонерного товариства КБ «Надра» в Публічне акціонерне товариство КБ «Надра». Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що кредитний договір № 493/П/27/2007-840 від 8 листопада 2007 р був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали. В обґрунтування своїх вимог позивачка [PERSON] зазначає, що в предметі договору зазначено суму кредиту в іноземній валюті, без жодного посилання на національну валюту України, при тому що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України; в супереч положенню ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не повідомив позивачку про кредитні умови, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, а умови договору є несправедливими, обмежують її права як споживача, розрахунки в іноземній валюті не дозволені без отримання спеціальних ліцензій на спеціальних умовах, що суперечить ст.ст. 203, 215 ЦК України. Проте, суд не може погодитись з такими доводами позивача, оскільки усі умови кредитного договору викладені в його змісті підписані і свідчать про згоду позивачки [PERSON] на укладення кредитного договору № 493/П/27/2007-840 від 8 листопада 2007 на таких умовах. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 цього ж Кодексу якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Банки на підставі банківської ліцензії мають право здійснювати такі банківські операції: приймати вклади (депозити) від юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі перекази грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (ч.1 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Згідно п.п. 6 п.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг зокрема відноситься надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Пункт 1 статті 5 згаданого Закону передбачає, що фінансові послуги надаються фінансовим установам, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичним особам - суб'єктам підприємницької діяльності. Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа - фінансова установа, яка відповідно до закону має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові кредити на власний ризик. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. До операцій, які потребують отримання індивідуальної ліцензії згідно підпункту «в», «г» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зокрема відносяться операції з: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Водночас, відповідно до п.1.5 «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України» використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Відповідно до листа Національного банку України від 7.12.2009 року № 13-210/7871-22612 для здійснення операцій з валютними цінностями, в т.ч. операції з надання кредитів в іноземній валюті, банкам достатньо мати письмовий дозвіл (генеральну ліцензію) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Отже, відповідно до норм ст.ст. 192, 533, 1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону України "Про Національний банк України", ст.ст. 2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.ст. 1, 4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.ст. 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" банки та інші установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті. Стосовно наявності ліцензії на здійснення валютних операцій у відповідача від 23.08.2002 р., яка йому надана Національним Банком України банківську ліцензію №21, згідно з якою акціонерному товариству «Комерційному Банку «Надра» надано право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», тобто на укладення з позивачкою кредитного договору. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Крім того, згідно з п.7 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9, «Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом». Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 92 Конституції України статус національної валюти та статус іноземних валют на території України встановлюються виключно законами України. Згідно з ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань. Отже, чинні законодавчі акти передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони встановлення грошових зобов'язань в іноземній валюті. Встановлення такої заборони на рівні підзаконного нормативного акта прямо суперечить вимозі Конституції України щодо необхідності регулювання даного питання виключно законами. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Отже, відсутня заборона визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті на рівні закону, таке визначення цілком відповідає Конституції України. Отже, позичальник має право здійснення платежів у валюті кредиту. Помилковим є твердження позивачки про те, що зміст Кредитного договору суперечить чинному законодавству, а саме положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У Законі України «Про захист прав споживачів» чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. В позовній заяві позивач зазначає про порушення банком проведення перед підготовчої роботи з споживачем. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», що діяв на момент укладання кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Статтею 18 Закону, щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Судом встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, містить детальний опис усіх умов. В момент підписання зазначеного договору позивачка отримала його копію. Підписання договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору. В судовому засіданні представник позивача не надав суду доказів на підтвердження того, що оскаржувана умова Договору є несправедливою, як і не надано доказів, що відповідачем порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Позивачем відповідно до ст.60 ЦПК України, не надано в порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України належних та допустимих доказів, які б підтверджували про несправедливі умови договору кредиту та обмеження прав споживача. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed