Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

06 квітня 2016 року позивач [PERSON] акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. В позовній заяві позивач зазначив, що 30 січня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", назву якого змінено на [PERSON] акціонерне товариство "Державний ощадний банк України", та [PERSON] було укладено кредитний договір №23 (далі - Кредитний договір), за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 110 000,00 під 23,5% річних на споживчі цілі на 144 місяці з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 29 січня 2021 року. Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним договором того ж дня між Банком, [PERSON], [PERSON] було укладено договір поруки, згідно з яким поручитель зобов'язався відповідати перед Банком за невиконання позичальником умов Кредитного договору у повному обсязі. Взятий на себе обов'язок Банк виконав належним чином, в той час, як позичальник порушила умови Кредитного договору, неналежно виконувала свої зобов'язання за Кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість в загальному розмірі 380 042 грн. 59 коп., з яких: 81 176,07 грн. - за основним боргом, 68 472,02 грн. - за відсотками, 1957,35 грн. - за комісіями, 152 453, 46 грн. - пені, 67 978,89 грн. - інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом, 8 004,80 грн. - розрахунок 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь Банку заборгованість на загальну суму 380 042 грн. 59 коп. та 5 700,64 судового збору. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь Банку заборгованість станом на 09.11.2016 року в загальному розмірі 380 042 грн. 59 коп., з яких: 81 176,07 грн. - за основним боргом, 68 472,02 грн. - за відсотками, 1957,35 грн. - за комісіями, 152 453, 46 грн. - пені, 67 978,89 грн. - інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом, 8 004,80 грн. - розрахунок 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором, а також 5 700, 64 грн. судового збору. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про зменшення розміру неустойки відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України заперечували в зв'язку з тим, що розмір пені (152 453 грн. 46 коп.) значно не перевищує розмір збитків 149 648,09 грн. (81 176, 07 грн. - сума заборгованості за основним боргом та 68 472,02 грн. - сума заборгованості за відсотками = 149 648,09 грн.) та недоведеністю відповідачем обставин щодо тяжкого матеріального стану. Також представники позивача надали заперечення на клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосування строків позовної давності до позовних вимог в частині стягнення з відповідачів 67 978,89 грн. інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом та 8 004,80 - 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором, так як відповідачі не погасили заборгованість за кредитним договором, а відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми аж до повного виконання грошового зобов'язання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно, проте подала до суду заяву від 22.11.2016 року, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності, за участю її представника [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, підтвердили факт укладення 30 січня 2009 року між [PERSON] акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та [PERSON] кредитного договору №23, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 110 000,00 під 23,5% річних на споживчі цілі на 144 місяці з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 29 січня 2021 року, та укладення тристороннього договору поруки цього ж дня. Визнали заборгованість за основним боргом в сумі 81 176,07 грн. та суму заборгованості за відсотками в розмірі 68 472,02 грн., не згодні з вимогою позивача щодо стягнення комісії в розмірі 1957,35 грн., оскільки в Кредитному договорі не зазначено, за які саме послуги цю комісію встановлено, тому відповідачі змушені сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, що не відповідає вимогам справедливості, суперечить Закону України "Про захист прав споживачів" та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Щодо вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 152 453, 46 грн. представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та відповідач [PERSON] також заперечували, зазначивши, що визначена у п.5.2 Кредитного договору пеня за порушення позичальником умов договору в розмірі 5% від суми прострочення платежу за кожень день прострочення, що фактично становить 1825% річних від суми заборгованості, перевищує справедливу межу відповідальності за невиконання зобов'язань, суперечить принципу добросовісності та порушує права позичальника, як споживача фінансових послуг Банку. Однак, враховуючи рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26.05.2017 року, яким положення п.5.2 Кредитного договору (щодо пені) не визнано недійсним, то просили в разі, якщо суд не дійде висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, вирішити питання про зменшення розміру неустойки відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України. Також вважають, що не має підстав для стягнення з відповідачів 67 978,89 грн. інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом та 8 004,80 - 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором, оскільки позивач не надав суду належного розрахунку вказаних сум. Крім того, просили суд застосувати строки позовної давності до цієї частини вимог, так як подані позивачем розрахунки сум інфляційних втрат та 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитом за період з 01.01.2010 року по 09.11.2016 року подані поза межами строку позовної давності, а тому просять відмовити позивачеві в задоволенні цієї частини вимог. Суд, заслухавши пояснення представників позивача [PERSON] та [PERSON] представника відповідача [PERSON] - [PERSON] та відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 30 січня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", назву якого змінено на [PERSON] акціонерне товариство "Державний ощадний банк України", та [PERSON] було укладено кредитний договір №23, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 110 000,00 під 23,5% річних на споживчі цілі на 144 місяці з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 29 січня 2021 року. Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним договором того ж дня між Банком, [PERSON], [PERSON] було укладено договір поруки, згідно з яким поручитель зобов'язався відповідати перед Банком за невиконання позичальником умов Кредитного договору у повному обсязі. Відповідно до Графіку погашення основних платежів за кредитним договором позичальник [PERSON] зобов'язалася здійснювати повернення позичених коштів щомісячно до 25 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту, рівними частинами по 763,88 грн. шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків, відкритих в Банку, а також процентів за користування ними. Взятий на себе обов'язок Банк виконав належним чином, однак позичальник не виконала взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного та повного погашення кредиту, внаслідок чого станом на 09.11.2016 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 380 042 грн. 59 коп., з яких: 81 176,07 грн. - за основним боргом, 68 472,02 грн. - за відсотками, 1957,35 грн. - за комісіями, 152 453, 46 грн. - пені, 67 978,89 грн. - інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом, 8 004,80 грн. - розрахунок 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором. 20.01.2016 року позивач надіслав боржнику та поручителю письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, яку вони отримали 28.01.2016 року, але не виконали. Тому, 06.04.2016 року позивач подав до суду позов до відповідачів, та з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитним договором на загальну суму 380 042 грн. 59 коп. та 5 700,64 судового збору. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК України). В разі порушення зобов'язання настають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору, зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору. Статті 526, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одностроння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Частиною 2 статті 1050 ЦК України та пунктом 2.2 Кредитного договору передбачено, що Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому у визначеній Банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором. Виконання позичальником вимоги Банку щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання такої вимоги від Банку. Крім того, ст.ст. 553, 554 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку і відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники в однаковому обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів і неустойки. В порушення вказаних норм законодавства та умов Кредитного договору позичальник [PERSON] належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного та повного погашення кредиту, протягом 2011 - 2012 рр. чергові платежі стала сплачувати нерегулярно та не в повному обсязі, відповідно до наданого позивачем розрахунку та виписки за особовим рахунком позичальника останній платіж по тілу кредиту [PERSON] внесла 27.04.2012 року, а останній платіж по сплаті процентів внесла 30.07.2014 року, після чого взагалі припинила погашати кредитну заборгованість, внаслідок чого станом на 09.11.2016 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 380 042 грн. 59 коп., з яких: 81 176,07 грн. - за основним боргом, 68 472,02 грн. - за відсотками, 1957,35 грн. - за комісіями, 152 453, 46 грн. - пені, 67 978,89 грн. - інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом, 8 004,80 грн. - розрахунок 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором. Указаний розрахунок заборгованості відповідачами не спростований. 20.01.2016 року позивач надіслав боржнику та поручителю письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, яку вони отримали 28.01.2016 року, але відповідачі заборгованість за кредитним договором не сплатили. Тому, суд вважає, що є підставаи для стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь Банку 81 176,07 грн - заборгованості за основним боргом, 68 472,02 грн. заборгованості за відсотками, яку визнають та згодні сплатити відповідачі. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3% річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи викладене, 3% річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором. Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як встановлено в судовому засіданні позичальник [PERSON] протягом 2011 -2012 років вносила платежі по кредиту нерегулярно та не в повному обсязі, а з серпня 2014 року взагалі припинила погашення кредитної заборгованості, в зв'язку з чим відповідно до звіту щодо розрахунку інфляційних втрат та 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором позивачем було нараховано за весь час прострочення 67 978,89 грн. інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом, 8 004,80 грн. - 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором. Указаний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних від прострочених сум заборгованості відповідачами не спростований. Суд вважає, що посилання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про наявність підстав для відмови в позові в частині стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних від прострочених сум заборгованості в зв'язку із застосуванням строків позовної давності є безпідставним, оскільки позичальник належним чином не виконує умови Кредитного договору, з серпня 2014 року взагалі припинила вносити платежі за договором, після отримання письмової вимоги про дострокове повернення кредиту 28.01.2016 року, ані позичальник, ані поручитель заборгованість за кредитним договором не сплатили, та, враховуючи положення ч.2 ст.625 ЦК України і правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16, суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача інфляційних втрат за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, які підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Це грунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Зі змісту ст.611 ЦК України вбачається, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Так, пунктом 5.2 Кредитного договору встановлено, що за порушення взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов'язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 5% процентів від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Відповідно до поданого позивачем розрахунку позивач нарахував неустойку (пеню) за прострочення внесення платежів по Кредитному договору за період з 26.02.2016 року по 25.03.2016 року на суму 152 453 грн. 46 коп. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини прешої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, як і є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Як вбачається зі змісту Кредитного договору від 30 січня 2009 року всі умови цього договору були погоджені з позичальником [PERSON], договір нею був прочитаний, відповідає її намірам та досягнутим домовленостям, в тому числі вона не заперечувала щодо встановленого в п.5.2 Договору розміру пені, що засвідчено її підписом. Оригінальний примірник позичальник отримала після його підписання, на протязі декількох років виконувала умови договору. Відповіднодо п.6.5, п.6.6. договору поруки від 30 січня 2009 року поручитель [PERSON] підтвердив, що на момент укладення цього Договору він ознайомлений зі всіма умовами кредитного договору. Поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчане та повне виконання боржником зобов'язань по кредитному договору. Договір поруки ним прочитаний, відповідає його намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується його підписом. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватися і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-845цс15 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Оскільки відповідач [PERSON] неналежним чином виконувала умови договору, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість, яка ні позичальником, ні поручителем не погашається, то суд вважає, що банк обгрунтовано відповідно до умов кредитного договору нарахував пеню за порушення позичальником зобов'язань по своєчасному поверненню кредиту та процентів. Втім, за положеннями ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, якими, зокрема, може бути ступінь виконання зобов'язань боржником, майновий стан чи інші інтереси позичальника. Відповідно до наданого Банком розрахунку та як зазначив представник позивача в судовому засіданні збитками Банку є заборгованість за основним боргом у розмірі 81 176,07 грн. та сума заборгованості за відсотками в розмірі 68 472,02 грн., всього 149 648,09 грн. Розмір нарахованої позивачем пені за період з 26.02.2016 р. по 25.03.2016 р. становить 152 453,46 грн., тобто розмір пені є значно більшим, ніж розмір збитків. Крім того, при вирішенні питання щодо стягнення пені суд враховує сімейний та матеріальний стан відповідачів. За даними довідки Веселинівської селищної ради № 1013/02-12 від 10.05.2016 року відповідач [PERSON] проживає в [INFO] та до складу її сім'ї входить її матір [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Відповідно до довідок Веселинівської центральної районної лікарні від 10.05.2016 р. та від 10.04.2017 року позичальник [PERSON] працює у Веселинівській ЦРЛ на посаді лікаря-стоматолога та її середня заробітна плата становить 1337,29 грн. Матір відповідача [PERSON] є людиною похилого віку, [INFO], за даними довідки до акта огляду МСЕК серії МСЕ-06 № 013798 від 06.06.2007 року є інвалідом першої групи та потребує постійного догляду, її розмір пенсії невеликий та становить 1691 грн. 78 коп., що підтверджується довідкою з районного управління праці та соціального захисту населення від 27.09.2016 року. За даними довідки Управління соціального захисту населення Веселинівської райдержадміністрації Миколаївської області №2339/05-20 від 26.09.2016 року син позичальника [PERSON] здійснює догляд за інвалідом 1 групи [PERSON] та отримує компенсацію за здійснення догляду в розмір 217 грн. 50 коп. За даними довідки Очаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного упраління ДФС у Миколаївській області від 10.04.2017 року № 324/10/14-15-13-042 відповідач [PERSON] в період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 року доходів не мав. Отже, враховуючи, що розмір пені значно перевищує розмір збитків та, приймаючи до уваги встановлені судом обставини щодо сімейного та матеріального стану відповідачів, суд вважає, що є підстави для зменшення розміру неустойки до 100 000, 00 грн. Суд вважає, що зменшення розміру пені буде відповідати рішенню Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", в якому Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Крім того, вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст. 509 та частинах 1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року №39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Тому, Конституційний Суд України зазначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема, ч.3 ст.551 ЦК України. Виходячи з викладеного, та, враховуючи, що нарахований за період з 26.02.2016 р. по 25.03.2016 р. розмір неустойки (152 453,46 грн.) значно перевищує розмір збитків (149 648,09 грн.), приймаючи до уваги важкий матеріальний стан відповідачів, суд вважає, що є передбачені ч.3 ст.551 ЦК Укураїни підстави для зменшення її розміру та, виходячи з загальних засад цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, встановлених п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 100 000,00 грн., стягнувши з відповідачів на користь позивача саме такий розмір пені в солідарному порядку. Відповідно до п.1.8 Кредитного договору Банк встановив обов'язок боржника щомісячно, одночасно зі сплатою кредиту сплачувати комісію за обслуговування кредиту в розмірі 0,5 % від залишку заборгованості, а у разі дострокового погашення кредиту, в період з першого по третій рік включно користування кредитом, у розмірі 3% від достроково погашеної частини кредиту. Згідно з цим пунктом договору Банком було нараховано відповідно до розрахунку 1957 грн. 35 коп. заборгованості за комісіями. Однак, суд вважає, що в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідачів вказаної суми заборгованості за комісіями необхідно відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до умов кредитного договору від 30 січня 2009 року вбачається, що позивач надав позичальнику кредит на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". За положеннями частин п'ятої статті 11, частини першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживчів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту, застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорі, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на момент укладення Кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Зі змісту Кредитного договору та з матеріалів справи вбачається, що Банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 0,5 % , не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому, позивач нараховував, а позичальник фактично був змушений сплачувати комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, враховуючи вкладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь Банку 1957 грн. 35 коп. заборгованості за комісіями. В судовому засіданні встановлено, що підстав для припинення поруки в порядку ч.4 ст.559 ЦК України за договором поруки №23 від 30 січня 2009 року не має, оскільки позивач пред'явив вимогу до поручителя в межах установленого нормою законодавства шестимісячного строку (06.04.2016 року) з моменту пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором (20.01.2016 року), яку позичальник та поручитель отримали 28.01.2016 року. Умовами договору поруки від 30 січня 2009 року №23 визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку і відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники в однаковому обсязі, включаючи спалату основного боргу, процентів, неустойки та інших платежів у розмірі, порядку та на умовах, зазначених у Кредитному договорі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку необхідно стягнути заборгованість по кредитному договору № 23 від 30.01.2009 року станом на 09.11.2016 року на загальну суму 325 631 ( триста двадцять п'ять тисяч шістсот тридцять одну) гривню 78 (сімдесят вісім) копійок, яка складається з: суми заборгованості за основним боргом в розмірі 81 176 грн. 07 коп.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 68 472 грн. 02 коп.; пені в розмірі 100 000,00 грн.; інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом в розмірі 67 978 грн. 89 коп.; 3 % річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором в розмірі 8 004 грн. 80 коп., а в задоволенні позовної вимоги в частині стягнення 1957 грн. 35 коп. заборгованості за комісями слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з п.39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" у разі, якщо суд на підставі частини третьої саттаі 551 ЦК України зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір не було зменшено. Отже, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 5700,64 гривень судового збору, по 2850 грн. 32 коп. судового збору з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial