Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

в січні 2013 року Перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 в частині (пункт 5) щодо передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] . Позовні вимоги прокурор обґрунтував тим, що п. 5 рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування будинків, господарських будівель і споруд» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1га [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель та споруд на [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення видано державний акт на право власності на земельну ділянку. В подальшому 31.03.2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] та на виконання даного договору виготовлено та видано покупцю акт на право державної власності на землю. В позові зазначено, що пункт 5 Рішення не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки передана у приватну власність земельна ділянка знаходиться на території «Сирецького гаю», створеного Постановою колегії Держкомітету УРСР з охорони природи № 22 від 26.07.1973 року з метою збереження цінних природних угруповань та колекцій. «Сирецький гай» є парком-пам`яткою садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення і входить до складу природно-заповідного фонду України, який охороняється як національне надбання і є складовою частиною світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороню. Таким чином п. 5 Рішення не відповідає положенням ст. 83 ЗК України, що діяла в редакції на день виникнення правовідносин, а саме, що землі загального користування населених пунктів в тому числі парки, сквери не можуть передаватися у приватну власність. Крім того Київською міською радою не було дотримано положень ст. 150 ЗК України щодо погодження на вилучення такої земельної ділянки Верховною Радою України. Київською міською радою також було допущено і ще низка порушень при передачі земельної ділянки у приватну власність. Вподальшому, представник прокуратури змінив підставу позову та збільшив позовні вимоги (а.с. 78 т.2), зазначивши, що земельна ділянка по [ADDRESS] згідно інформації Державної екологічної інспекції у м. Києві знаходиться у парковій зоні, що встановлено під час перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в частині контролю зелених насаджень. А отже земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного значення, відповідно до ст. 51 ЗК України і охоплюється забороною та обмеженнями, що передбачені законом для їх використання. Як свідчать містобудівні умови та обмеження, за Генеральним планом м. Києва спірна земельна ділянка належить до території зелених насаджень загального користування. Статтею 19 ЗК України встановлено, що в залежності від цільового призначення землі поділяються на категорії: сільськогосподарського призначення, житлової та громадської забудови, природно-заповідного та іншого природно-охоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного призначення тощо. Відповідно до ст.ст. 50,51 ЗК України до земель рекреаційного призначення відносяться землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів, а також земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів. На землях рекреаційного призначення, згідно до ст. 52 ЗК України, забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням. Таким чином, при передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку Київською міською радою було порушено положення ЗК України, оскільки передано у приватну власність території зелених насаджень загального користування, а отже рекреаційні землі. В порушення положень ст. 20 ЗК України Київською міською радою не було змінено цільового призначення переданої у власність земельної ділянки. За таких обставин, прокурор Шевченківського району м. Києва просив суд визнати незаконним та скасувати рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 в частині (пункт 5) щодо передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] ; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 126866 зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № 01-7-00501, виданий 27.10.2004 року [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/153; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої по [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:91:009:0038 вартістю 633600 грн., укладений 31.03.2005 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, який був виданий [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2005 року № 651 (ВСА №838333); відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої по [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:91:009:003,8 вартістю 633 600 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.04.2014 року в задоволенні позову першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва до Київської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності за земельну ділянку, договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення - відмовлено (а.с. 128 т.2). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.07.2014 року апеляційну скаргу заступника прокурора - відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.04.2014 року залишено без змін (а.с. 246 т.2). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.09.2014 року касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.04.2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08.04.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.18 т.3). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року в задоволенні вказаного вище позову - відмовлено (а.с. 114 т.3). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.04.2015 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року - скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва, а саме: визнано незаконним та скасовано рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] ; визнано незаконним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ №126866, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, кадастровий номер 8000000000:009:0038, виданий [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536.В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (а.с. 177 т.3). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.09.2015 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.04.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 223 т. 3). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2015 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року залишено без змін (а.с. 48 т.4). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2016 року касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2015 року залишено без змін (а.с. 162 т. 4). Ухвалою Верховного Суду у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2018 року справу за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва до Київської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу та відновлення становища, яке існувало до порушення за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 10.12.2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2016 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду (а.с. 153 т.5). Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року заяву заступника Генерального прокурора України задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2016 року,ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2015 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 207 т.5). У постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що суди під час нового розгляду справи не врахували висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в ухвалі від 24.09.2014 року, скасовуючи судові рішення від 08.04.2014 року та від 09.07.2014 року вказав, що постановами Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.05.2013 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2013 року у справі № 2а/16918/12/2670 встановлено факт погодження на отримання земельної ділянки, тоді як у справі № 761/31121/14-ц необхідне доказування зміни цільового призначення земельної ділянки. Суд касаційної інстанції зазначив, що суди належно не перевірили та не дослідили Генеральний план міста, затверджений рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, і не встановили правовий статус земельної ділянки на момент її передання у приватну власність. Крім того, суди залишили поза увагою доводи позивача, засновані на витягу з містобудівного кадастру м. Києва (Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 року, фрагменту Генерального плану м. Києва на період до 2020 року, фрагменту схеми зон охорони пам`яток, територій заповідника та історичних ареалів, фрагменту схеми планувальних обмежень), наявного у матеріалах справи ( а. с. 89-102 том 2), та не надали оцінки листу Державної інспекції сільського господарства у м. Києві від 24.12.2012 року № 01-02/2480 і висновку Державного управління екології та природних ресурсів в м. Києві від 15.09.2004 року, внаслідок чого неповно з`ясували обставини справи, які впливають на вирішення спору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2019 року цивільну справу №761/31121/14 передано судді Притулі Н.Г. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.02.2020 року задоволено заяву про самовідвід судді Шевченківського районного суду м. Києва Притули Н.Г. (а.с. 97 т.6). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2020 року цивільну справу №761/31121/14 передано судді Пономаренко Н.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2020 року прийнято до розгляду цивільну справу за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва до [PERSON] , [PERSON] , Київської міської ради про визнання недійсним рішення, державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження (а.с. 101 т.6). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2021 року залучено до участі у цивільній справі №761/31121/14-ц за позовом Першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва до [PERSON] , [PERSON] , Київської міської ради про визнання недійсним рішення, державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення, правонаступника позивача, а саме: Шевченківську окружну прокуратуру міста Києва (а.с. 173 т.6). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі за позовом Шевченківської окружної прокуратури міста Києва до [PERSON] , [PERSON] , Київської міської ради про визнання недійсним рішення, державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (а.с. 176 т.6). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, від відповідача [PERSON] на адресу суду 16.11.2021 року надійшла заява про розгляд справи без його часті, в якій він також просив відмовити в задоволенні позову. Однак, в матеріалах справи містяться письмові заперечення проти позову, подані відповідачами [PERSON] та [PERSON] 07.10.2019 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що п.5 рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] (а.с. 40-44 т.1). На підставі вказаного рішення Київської міської ради Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради виготовлено державний акт серії КВ № КВ № 126866 на право власності на землю на земельну ділянку, площею 0,10 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:91:009:0038, який було видано [PERSON] (а.с.34 т.1). 31.03.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі якого [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 36-38 т.1). Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції (ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Відповідно до ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що вирішення відповідно до закону питань земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад. До розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України). Відповідно до ст. 43 ЗК України землі природно- заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Частинами 2, 4 ст.47 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення визначаються місце розташування і розміри земельних ділянок, власники земельних ділянок, землекористувачі, у тому числі орендарі, а також встановлюється режим використання та охорони територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого ( округи і зони санітарної ( гірничо- санітарної) охорони), рекреаційного та історико-культурного (охоронні зони) призначення. Порядок розробки проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 10 Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 року № 1094, передбачено, що проект землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду розглядається та затверджується сільською, селищною, міською радою, обласною, районною, Київською або Севастопольською міською держадміністрацією чи в установленому порядку подається іншим органам, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок. Виходячи із вищевикладеного вбачається, що встановлення меж території земель рекреаційного призначення можливо лише при затвердженні Київською міською радою відповідного проекту землеустрою з організації та встановлення меж. Суд вважає, що позивачем не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, який би свідчив про той факт, що Київською міською радою було затверджено проект землеустрою з організації та встановлення меж території земель рекреаційного призначення. Доказів зворотньому матеріали справи не містять. Як вже встановлено судом, на підставі п.5 VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 було затверджено проект відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] . Згідно ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частка в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до ст.3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Статтею 9 ЗК України визначено, що до повноважень Київської міської ради віднесено, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Згідно з пунктом г ч.1 ст. 121 ЗК України громадяни мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0, 25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Відповідно до положень ч.ч. 6-10 ст. 118 ЗК України ( в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення ) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Як вбачається з позовної заяви, в даному випадку прокурор посилається на містобудівні умови та обмеження та стверджує, що вся спірна земельна ділянка належить до території зелених насаджень загального користування, тобто до земель рекреаційного призначення. Проте, містобудівна характеристика земельної ділянки відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 року №370/1804, територія за функціональним призначенням належить частково до території зелених насаджень загального користування та частково до території житлової садибної забудови. Надана позивачем копія висновку ГУ містобудування, архітектури та дизайну міського середовища №19-2500 від 26.09.2003 щодо умов використання земельної ділянки та наявності містобудівних обмежень та обтяжень для відведення земельної ділянки не містить схеми розташування земельної ділянки на звороті аркушу (а.с.33 т.1). Вказаний висновок про незаперечення проти відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового фонду, господарських будівель і споруд за умов дотримання містобудівних обмежень та обтяжень землекористування. В свою чергу, слід окремо зазначити, що із дослідженого судом копії витягу щодо чиних містобудівних регламентів та інших умов провадження містобудівної діяльності, містобудівних умов та обмежень щодо певної території, а також наявних вимог та обмежень щодо використання земельних ділянок і розташованих на них обєктів нерухомоті, в.т.ч. викопіювання із містобудівної діяльності (а.с. 80 т.2) вбачається, що цей витяг містить фрагмент генерального плану м. Києва на період до 2020 року та його приміські зони, на якому вказано призначення функціональних зон. Разом з цим, у всьому витязі, як в текстовій так і в графічній його частинах жодного разу не згадується цільове призначення земельної ділянки, зокрема і спірної. Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу Служби містобудівного кадастру (т.2 а.с.89-102), наданого на замовлення прокуратури Шевченківського району м. Києва (надалі - Витяг), який містить фрагмент схеми планувальних обмежень, про яке вказано у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018, слід зазначити наступне. Зі змісту даного витягу вбачається, що відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 № 370/1804, територія за функціональним призначенням належить частково до території зелених насаджень загального користування та частково до території житлової садибної забудови. З назви та титульної сторінки Витягу вбачається, що він виданий не для підтвердження цільового призначення Земельної ділянки 0,10 га, а для надання інформації про чинні містобудівні регламенти та умови впровадження містобудівної діяльності; містобудівні умов та обмеження щодо певної території; також про наявні вимоги та обмеження щодо використання земельних ділянок і розташованих на них об`єктів. Для ідентифікації ділянки якої стосується Витяг використано посилання на поштові адреси групи об`єктів містобудування (дев`ять земельних ділянок, серед яких наявна і адреса земельної ділянки 0,10 га - [ADDRESS] ). Суд звертає увагу, що Витяг наданий з інформацією станом на 03.12.2013 року, однак при поверненні справи на новий розгляд, суд касаційної інстанції чітко вказав на необхідність встановити правовий статус земельної ділянки 0,10 га на момент її надання [PERSON] - на 24.06.2004. Натомість, на аркушах 1-6 Витягу, які містять зображення фрагментів схеми міста Києва, генерального плану та іншої графічної основи, серед інших вказано позначення, яке підписано « Орієнтовні межі земельної ділянки ». Встановити межі якої саме земельної ділянки вказані у Витягу, її міру «орієнтовності» та визначити як саме вказана ділянка співвідноситься з Земельною ділянкою 0,10 га, з даного документу не вбачається можливим. Вимогами ч.1 ст. 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Докази встановлення на місцевості «орієнтовних» меж земельної ділянки у порядку, передбаченому ст. 55 Закону України «Про землеустрій», відсутні. Таким чином суд прийшов до висновку, що вказаний Витяг стосується певної, не конкретної території міста Києва, що унеможливлює його використання як доказу того чи іншого статуту земельної ділянки 0,10 га. На аркуші 2 Витягу міститься фрагмент генерального плану м. Києва в період до 2020 року та його приміської зони і серед умовних позначень на даному фрагменті вказано позначення функціональних зон. Цільове призначення у Витягу не вказано. У всьому обсязі викладеної в ньому інформації, як в текстовій, так і в графічній його частинах, жодного разу не згадується цільове призначення земельної ділянки. При цьому, Генеральний план міста Києва був затверджений рішенням Київради від 28.03.2002 року № 370/1804 . З преамбули цього рішення Київради вбачається, що воно прийнято відповідно до законів України "Про основи містобудування", "Про планування і забудову територій". Закони України "Про основи містобудування" та "Про планування і забудову територій", згідно їхніх преамбул, визначають: перший - правові, економічні, соціальні та організаційні засади містобудівної діяльності в Україні і спрямований на формування повноцінного життєвого середовища, забезпечення при цьому охорони навколишнього природного оточення, раціонального природокористування та збереження культурної спадщини; другий встановлює правові та організаційні основи планування, забудови та іншого використання територій і спрямований на забезпечення сталого розвитку населених пунктів. Згідно зі ст. 20 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції станом на 24.06.2004 ) регулювання земельних відносин у містобудуванні здійснюється відповідно до земельного законодавства. Згідно з абз. 8 ст.1 Закону України «Про планування і забудову територій» (в редакції станом на 24.06.2004 ) генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Згідно положень ст. 12 вказаного Закону, генеральним планом населеного пункту визначаються: потреби в територіях для забудови та іншого використання; потреба у зміні межі населеного пункту, черговість і пріоритетність забудови та іншого використання територій; межі функціональних зон, пріоритетні та допустимі види використання та забудови територій; планувальна структура та просторова композиція забудови населеного пункту; загальний стан довкілля населеного пункту, основні фактори його формування, містобудівні заходи щодо поліпшення екологічного і санітарно- гігієнічного стану; території, які мають будівельні, санітарно-гігієнічні, природоохоронні та інші обмеження їх використання; інші вимоги, визначені державними будівельними нормами. Таким чином, з вказаних норм вбачається, що на момент надання земельної ділянки [PERSON] законодавство не пов`язувало визначення цільового призначення земельної ділянки саме з моментом затвердження генерального плану населеного пункту. Земельні відносини, в тому числі і інститут цільового призначення земельної ділянки, регулювались і регулюються земельним законодавством, зокрема Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій». Стаття 20 Земельного кодексу України (в редакції станом на 24.06.2004 р.) передбачала для цілей встановлення цільового призначення необхідність прийняття уповноваженим органом, рішення про віднесення земельної ділянки до тієї чи іншої категорії земель. У Витязі надана містобудівна характеристика земельної ділянки з «орієнтовними» межами, та вказано, що вона за функціональним призначенням належать частково до території зелених насаджень загального користування та частково до територій садибної забудови. На аркуші 5 Витягу міститься викопіювання з топографічної основи міста Києва, на якому нанесені елементи Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року (продовжена до 2015 року). З даного викопіювання вбачається, що земельна ділянка з «орієнтовними» межами не знаходиться в межах зелених зонах чи в межах існуючих парків. На аркуші 8 Витягу міститься перелік обмежень щодо розміщення будинків і споруд, з якого вбачається, що розміщення будинків не допускається на землях зелених зон. Про заборону розміщувати будинки на земельних ділянках зелених насаджень не вказано. Законодавець не ототожнє поняття функціональне призначення території і цільове призначення земельної ділянки. Суд прийшов до висновку, що Витягом підтверджується дійсний станом на 03.12.2013 містобудівний статус території з «орієнтовними» межами в районі вулиці Ризької у м. Києві. Дана територія за функціональним призначенням відноситься частково до територій зелених насаджень загального користування та частково до територій житлової забудови. Дана територія не відноситься до таких функціональних зон, як зелені зони чи парки. Цільове призначення земельних ділянок (категорія земель, перелік яких визначений ст. 19 Земельного кодексу України), які розташовуються на цій території, у Витязі не зазначено. Натомість, в матеріалах справи наявне оскаржуване Рішення, згідно абзацу 2 пункту 5 якого визначено, що земельна ділянка 0,10 передається [PERSON] «за рахунок земель міської забудови». Відповідно, відсутні підстави вважати, що її цільове призначення є іншим, ніж «землі житлової та громадської забудови». При цьому, згідно з абз.1 ст.1 Закону України «Про державний земельний кадастр», Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Тобто, факт розташування Земельної ділянки в межах тих чи інших земель за цільовим призначенням повинен бути підтвердженим відповідним рішенням Київської міської ради, в якому б чітко вказувалось цільове призначення цих земель, та даними Державного земельного кадастру. Вказані докази стороною позивача суду надані не були. Частина 2 ст. 20 Земельного кодексу України визначала, що зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Частина 3 цієї ж статті визначала, зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Кабінетом Міністрів України, на виконання ч.3 ст. 20 ЗК України, постановою від 11 квітня 2002 р. N 502 було затверджено Порядок зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, яким визначалось, що зміна цільового призначення земельної ділянки приватної форми власності відбувається або шляхом складання проекту відведення земельної ділянки, або шляхом перепогодження проекту відведення земельної ділянки. Однак, даний нормативно-правовий акт не регулює спірні правовідносини оскільки відведення земельної ділянки 0,10 га відбулось за рахунок земель державної власності, а не за рахунок земельної ділянки, яка перебувала у власності фізичної чи юридичної особи. Таким чином, нормами, які на час прийняття спірного Рішення врегульовували порядок зміни цільового призначення земельних ділянок державної власності, були частина 2 ст. 20 Земельного кодексу України, а також норми Закону України «Про землеустрій», яким передбачались вимоги до документації із землеустрою, зокрема проектів відведення земельних ділянок. А доказів порушення таких вимог - матеріали справи не містять. Натомість, у висновоку Головного управління земельних ресурсів №225-КР-274-Г від 07.03.2003 про передачу земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд зазначаєено, зокрема, що можливо надати у приватну власність земельну ділянку на [ADDRESS] за рахунок міських земель (т.1 а.с. 32). Відповідно до ст. 20 Закону України «Про основи містобудування», у відповідності до якого Київською міською радою було прийнято рішення від 28.03.2002 року №370/1804, регулювання земельних відносин у містобудуванні здійснюється відповідно до земельного законодавства. У ст. 1 Закону України «Про планування і забудову територій» зазначено, що генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Згідно ч. 1 ст. 12 цього Закону Генеральним планом населеного пункту визначаються: потреби в територіях для забудови та іншого використання; потреба у зміні межі населеного пункту, черговість і пріоритетність забудови та іншого використання територій; межі функціональних зон, пріоритетні та допустимі види використання та забудови територій; планувальна структура та просторова композиція забудови населеного пункту;загальний стан довкілля населеного пункту, основні фактори його формування, містобудівні заходи щодо поліпшення екологічного і санітарно-гігієнічного стану; території, які мають будівельні, санітарно-гігієнічні, природоохоронні та інші обмеження їх використання; інші вимоги, визначені державними будівельними нормами. Таким чином, із зазначних законодавчих норм вбачається, що на момент надання земельної ділянки [PERSON] законодавство не пов`язувало визначення цільового призначення земельної ділянки з моментом затвердження генерального плану населеного пункту. Питання щодо цільового призначення земельної ділянки регулються земельним законодавством, зокрема Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій». Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Виходячи із змісту ст. 20 ЗК України єдиним допустими доказом того, що земельна ділянка була відведена за рахунок земель рекреаційного призначення повинно бути відповдне рішення Київської міської ради про віднесення цих земель до земель рекреаційного призначення. Однак, позивачем такого рішення надано не було. Натомість, в оскаржуваному рішенні зазначено, що спірнна земельна ділянка передається [PERSON] за рахунок земель міської забудови, а тому відсутні підстави вважати, що її цільове прихначення є іншим, ніж землі житлової та громадської забудови. А відтак, вказаний вище Витяг, як вже зазначалось, не є доказом, що спірна земельна ділянка відносилася до земель рекреаційного призначення на момент прийняття Київською міською радою оскаржувного рішення. Суд вважає, що позивачем не надано доказів, що спірна земельна ділянка по [ADDRESS] , яка була виділена [PERSON] , у встановленому законодавством порядку (ч. 1 ст. 20 ЗК України) станом на час винесення оскаржуваного рішення була віднесена до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення (підпункт «в» частини 1 ст. 19 ЗК України), або рекреаційного призначення (підпункт «г» частини 1 ст. 19 ЗК України), або знаходиться в парковій зоні і належить до території скверу «Сирецький гай». Сам по собі факт наявності зелених насаджень на земельній ділянці, на що посилається позивач, не дає підстав для висновку суду, що спірна земельна ділянка у встановленому законом порядку була віднесена до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного або рекреаційного призначення, є парком або сквером. Доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка за формою 6-зем рахувалась за землями рекреаційного призначення є припущенням, оскільки факт такого обліку органом реєстрації, як і передбачені законом підстави обліку саме до земель рекреаційного призначення позивачем не доведені (а.с. 189 т.2, а.с. 63-72 т. 3). При цьому, відповідно до листа Головного управління культури, мистецтв та охорони кільтурної спадщини №00109/6168, відповідно до рішення виконкому Київської ради народних депутатів від 16.07.79 №920 та Розпорядження Київської міської адміністрації від 17.05.02 №979, вказана земельна ділянка не входить до історичної охоронної зони та зони регулювання забудови міста (т.2 а.с. 188). Можливість відведення спірної земельної ділянки [PERSON] для будівництва і експлуатації індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] визначена у висновках державних органів, копії яких наявні у справі (т.1 а.с. 30-33, т.2 а.с. 167-211). Слід зазначити, що оскільки судом не встановлено, що на момент винесення Київською міською радою оспорюваного Рішення земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, тому були відсутні підстави для зміни її цільового призначення. Окрім того, судом були дослідженні письмові докази, подані позивачем, які, на його думку, обгрунтовують позовні вимоги, а саме: лист Державної інспекції сільського господарства у м. Києві від 24.12.2012 року № 01-02/2480 (а.с. 10 т.1) та висновок Державного управління екології та природних ресурсів в м. Києві від 15.09.2004 року (а.с. 30 т.1). Так, у листі Державної інспекції сільського господарства у м. Києві від 24.12.2012 року № 01-02/2480 щодо розгляду листа прокуратури м. Києва від 10.12.2012 року №774 вих-12 з приводу проведення дотримання вимог земельного законодавства, зазначено, зокрема, що при відведенні земельної ділянки по [ADDRESS] , порушено вимоги ч. 9 ст. 118 ЗК України (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 18.03.2004 року №1626-IV) в частині відсутності погодження з органом по земельних ресурсах (ГУ Держкомзему в м. Києві), органом охорони культурної спадщини. Висновок Державного управління екології та природних ресусів в м. Києві надано 15.09.2004 року, тобто після прийняття рішення Київської міської ради від 24.06.2004 року №326-2/1536. Відсутній дозвіл Київської міської ради на розробку проекту відведення земельної ділянки. Адреса в заяві про надання земельної ділянки не відповідає адресі в проекті відводу. Висновок Головного управліня земельних ресурсів не містить номера та дати. У висновку Державного управління екології та природних ресурсів в м. Києві від 15.09.2004 року вказано, що Держуправління розглянуло матеріали щодо можливості відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва і експлуатації індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] . Розглянувши матеріали, а саме: висновок Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 26.09.2003 року №19-2501; лист міської СЕС від 30.09.2003 року №7249; акт попереднього обсження зелених насаджень від 15.10.2003 року №296-П, складеного КПУЗН Шевченківського району м. Києва; лист Держуправління від 20.08.2004 року №10-10-12/8300 про обстеження зелених насаджень, згідно якого знесенню підлягають 2 дерева грабу звичайного, 6 дерев липи дрібнолистлї, 18 дерев каштану кінського та 600 кв.м газону звичайного в незадовільному стані;нотаріально завірене гарантійне зобов`язання від 25.02.2004 року [PERSON] щодо збереження 8 дерев каштану кінського, 1 дерева грабу звичайного та 5 дерев липи дрібнолистої, Держуправління вважає за можливе погодити відведення земельної ділянки для оформлення її установленому порядку згідно діючого законодавства, для будівництва і експлуатації житлового будинку за зазначеною адресою [PERSON] в межах, визначених генеральним планом затвердженої проектної докумнтації, розробленої і погодженої відповідно до діючого законодавства без права використання її для ведення виробничої діяльності при виконанні певних умов. Дослідивши зазначені письмові докази, суд приходить до висновку, що вони жодним чином не доводять той факт, що спірна земельна ділянка відноситься до земель, які відповідно до ст. 83 ЗК України не можуть передаватися у приватну власність. Суд звертає увагу, що прокуратурою Шевченківського району м. Києва було подано до Окружного адміністративного суду м. Києва позов до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) про визнання незаконними та скасування рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради № 326-2/1536 від 24.06.2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» та державних актів на право власності на земельні ділянки. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2013 року у задоволенні адміністративного позову прокурора відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2013 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.05.2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог прокуратури Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) про визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки скасовано та постановлено нову постанову. У скасованій частині провадження у справі за адміністративним позовом прокуратури Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) про визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки - закрито. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2013 року - залишено без змін. Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду погодилася з висновком суду першої інстанції з приводу відсутності підстав стверджувати, що спірні земельні ділянки знаходяться в межах ділянки, на якій розташований парк-пам`ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Сирецький гай», оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності затвердженого проекту землеустрою з організації та встановлення меж такого парку-пам`ятки. Постановою колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2013 року встановлено, що у матеріалах справи наявні усі необхідні документи для прийняття рішення Київською міською радою про затвердження проекту відведення та передачу у власність земельних ділянок площею 0,10 га по [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а саме: заяви про передачу у приватну власність земельних ділянок, проекти відведення земельних ділянок з відповідними графічними матеріалами, висновки щодо відведення земельних ділянок Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, Головного державного санітарного лікаря м. Києва, Державного управління екології та природних ресурсів у м. Києві, Шевченківської районної у м. Києві ради, висновки про передачу земельних ділянок у власність Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації. Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що Київська міська рада приймаючи рішення № 326-2/1536 від 24.06.2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд», діяла у порядку та у межах, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельним Кодексом України, рішенням ІХ сесії ХХІІІ скликання Київської міської ради № 313/1747 від 14.03.2002 року «Про затвердження Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами в м. Києві». Отже, даною адміністративною справою встановлено факт належного погодження на отримання спірної земельної ділянки. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, в оспорюваному рішенні № 326-2/1536 від 24.06.2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» в п.5 окрім затвердження проекту відведення земельної ділянки, окремо зазначено передати вказану ділянку [PERSON] за умови виконання ним п.5.1. цього рішення, який передбачає наступні вимоги: виконувати обов`язки власника земельної ділянки відповідно до вимог ст.91 ЗК України; одержати дозвіл на виконання будівельних робіт в управлінні держархбудконтролю та виконувати умови забудови земельної ділянки згідно з АПЗ Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); виконати вимоги, викладені в листах Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 26.09.2003 року №19-2501 та головного санітарного лікаря м. Києва від 30.09.2003 року № 7249; у місячний термін замовити в Головному управлінні земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) документ, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку. Разом з тим, сторона позивача не надала доказів щодо невиконання вказаних умов відповідачем. Таким чином, доводи позивача про віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель природно-заповідного та іншого природоохоронного або рекреаційного призначення, у тому числі, парку або скверу не ґрунтуються на матеріалах справи, а висновок про порушення Київською міською радою норм статей 118, 123 ЗК України при вирішенні питання про надання [PERSON] у власність земельної ділянки є недоведеним. Отже, враховуючи вищевикладені норми закону, а також відсутність правовстановлюючих документів стосовно встановлення меж земель території зелених насаджень загального користування (рекреаційних земель), при прийнятті оскаржуваного рішення Київська міська рада діяла в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства України. Приписами ст. 60 ЦПК України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено виділення відповідачу [PERSON] земельної ділянки за рахунок комунальної власності та віднесення земельної ділянки до земель рекреаційного призначення. Крім того, прокурором - позивачем не доведено, що під час прийняття спірного п. 5 рішення Київською міською радою останньою не було дотримано положень ст. 123 ЗК України та не доведено необхідність зміни цільового призначення земельної ділянки, яку передано відповідачу у власність. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені прокурором позовні вимоги про визнання незаконним та скасування п. 5 рішення VIІ сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» необґрунтовані, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню. Згідно ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до змісту положень ст.ст. 116, 126 ЗК України, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про те, що оспорюване рішення Київської міської ради про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки було прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим, останнім було правомірно набуто право власності на спірну земельну ділянку, а тому відсутні підстави для задоволення похідних вимог та визнання недійсним державного акту серії КВ № КВ № 126866 про право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:91:009:0038, виданого [PERSON] . За положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як свідчать матеріали справи, оскаржувані Державні акти на право власності на землю було видано фізичним особам відповідно до вимог чинного законодавства. В свою чергу, угода укладена між відповідачами також відповідає умовам, встановленим Законами України. В судовому засіданні не було встановлено обставин, з якими законодавець передбачав такі правові наслідки, як визнання договору недійсним. Таким чином не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного 31.03.2005 року між [PERSON] та [PERSON] ; Державного акту на право власності на земельну ділянку, який був виданий [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2005 року, крім того, ці вимоги є похідними від позовної вимоги, в задоволенні якої відмовлено. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:91:009:0038, оскільки реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена лише стороні недійсного правочину. Норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсним наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову для набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання виндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту в цій частині є неналежним, крім того, ця вимога також є похідною від позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено. Крім того, відповідачем [PERSON] заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності, про що 07.10.2019 року було подано заяву про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог. Судом встановлено, що оскаржуване рішення за якими [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку було ухвалено Київською міською радою у червні 2004 року, а з відповідним позовом позивач звернувся у січні 2013 року. Судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що Рішенням III сесії V скликання Київської міської ради від 21.12.2006 року № 403/460 відхилено протести заступника Генерального прокурора України від 30.05.2006 рокуN 07/2/1-94вих та від 31.05.2006 N 07/2/1-101вих-06 на рішення Київської міської ради від 24.06.2004 рокуN 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд»,що ставить під сумнів доводи позивача, що про наявність оскаржуваного рішення Київської міської ради від 24.06.2004 року позивач вперше дізнався за результатами перевірки щодо законності проведення будівельних робіт, отриманої із ЗМІ 06.12.2012 року та під час виконання завдання прокуратури м. Києва від 02.01.2013 року, яке 03.01.2013 року надійшло на адресу прокуратури району та свідчить про обізнаність позивача про порушення його права та про особу, яка його порушила. Прокурор щодо спливу строку позовної давності зазначив в позовній заяві (т.2 а.с.78-88) про те, що приписами п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України встановлено, що на вимогу власника або іншої особи визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право позовна давність не поширюється. Однак, відповідно до ч. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності 15.01.2012 року, п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республік Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. З цих підстав прокурор вважає, що виходячи з приписів вказаного Закону, на день звернення до суду з даним позовом строк позовної давності не сплив. Суд не погоджується із зазначеними доводами прокурора, вважає їх безпідставними, з огляду на наступне. В даному конкретному випадку слід окремо зазначити, що вже в 2015 році при наданні пояснень Апеляційному суду м. Києва (том.4 а.с. 22), прокурор змінив свою процесуальну позицію по вказаному питанню та зазначив, що пред`явив даний позов як самостійний позивач, а таке право звернення надано прокурору законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань удосконалення діяльності прокуратури» від 18.09.2012, який набрав чинності 01.12.2012, тому вважає, що ним дотримані строки позовної давності, передбачені чинним законодавством. Разом із тим, безпосередньо зі змісту позовної заяви вбачається (т.2 а.с.78-88), що даний позов подається відповідно до ч.3, ч.5 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» в порядку, передбаченому ч.2 ст. 45 ЦПК України. Щодо застосування п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.06.2018 року у справі № 697/2751/14 виклала правовий висновок про те, що, оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. З огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності або іншого речового права держави, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 3 та 5 ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру » (в редакції на час подання позову) передбачено, що підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави; За наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом: 1) звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями). Частиною 2 ст. 45 ЦПК України (в редакції 2013 року станом на час звернення до суду) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України). Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України. Як вбачається із позовної заяви, позов заявлений першим заступником прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави як позивачем в 2013 році. Отже, до заявлених позовних вимог повинен застосовуватися трирічний строк позовної давності перебіг якої починається з дня, коли органам прокуратури стало відомо про можливі порушення Київської міської ради щодо прийняття оскаржуваного рішення. При цьому судом достеменно встановлено, що про оскаржуване рішення Київської міської ради прокуратура дізналася в 2006 році, подавши на це рішення протести заступника Генерального прокурора України від 30.05.2006 року N 07/2/1-94вих та від 31.05.2006 N 07/2/1-101вих-06, однак з даним позовом прокуратура звернулася в січні 2013 року, тобто понад трирічний строк. А відтак, суд вважає, що прокурором подано позовну заяву з пропуском строку позовної давності без поважних причин. Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В постанові від 22.05.2018 року у справі N 369/6892/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено порушення Київською міською радою при ухваленні оскаржуваного рішення вимог Конституції та Законів України, яке стало підставою для подальшого видачі [PERSON] оскаржуваного в цій справі державного акту на землю. За вищевказаних обставин суд відмовляє в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю позовних вимог, а тому підстав для відмови у позові у зв`язку пропуском строку позовної давності не вбачається. Судові витрати розподілені за правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed