Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Кредитної спілки «КС ВОЛОДАР» (далі - відповідач), в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь кошти у розмірі 691 932,02 грн., з яких: 487 129,55 грн. основної суми заборгованості за вкладами двох договорів, а саме: за Договором №ДВ-29.10 "Прогресивний" по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 08.06.2015р. та за Договором №ДВ-30.10 "Прогресивний" по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 08.06.2015р.; 23 582,41 грн. 3% річних від основної суми заборгованості за вкладами двох договорів; 70 581,73 грн. інфляції від основної суми заборгованості за вкладами двох договорів; 54 909,07 грн. збитки (упущена вигода) за договором №ДВ-29.10 від 08.06.2015р.; 55 729,26 грн. збитки (упущена вигода) за договором №ДВ-30.10 від 08.06.2015р.; а також судовий збір у розмірі 6919,32 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Кредитною спілкою "КС Володар" та [PERSON] було укладено Договір №ДВ-29.10 "Прогресивний" по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 08.06.2015р., а також Договір №ДВ-30.10 "Прогресивний" по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 08.06.2015р. [PERSON] мав на своїх депозитних рахунках кошти за договором №ДВ-29.10 від 08.06.2015р. в розмірі 141 778,49 грн. та за договором №ДВ-30.10 від 08.06.2015р. в розмірі 345 351,06 грн. [INFO] [PERSON] помер. У зв`язку з цим, правонаступником прав та обов`язків померлого стала [PERSON] Маючи всі правові підстави, [PERSON] неодноразово зверталася до Кредитної спілки із вимогою про повернення їй, як правонаступниці померлого, внесків на депозитні рахунки разом з нарахованими відсотками. Однак, кошти досі незаконно утримуються Кредитною спілкою. 15 серпня 2018 року вимога повернути кошти направлялася на адресу відповідача. Пізніше, адвокатом позивача була направлена претензія від 14 лютого 2019 року на адресу відповідача, яка теж містила відповідну вимогу щодо видачі внеску (вкладу) та нараховані проценти. Отже, за умовами ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач має права вимогами від відповідача стягнення 3% річних та інфляції за період прострочення виконання зобов`язання. Крім того, умовами пункту 2.2 Договору №ДВ-29.10 від 08.06.2015р. та пункту 2.2 Договору №ДВ-30.10 від 08.06.2015р. передбачено щомісячне нарахування 26% річних та 13% річних відповідно. Така відсоткова ставка коригувалася додатковими договорами до кожного із договорів. Таким чином, в період з дати отримання позивачем права вимоги грошових коштів від відповідача до дати подання цього позову до суду (26.04.2019р.), відповідач користується грошовими коштами позивача, а позивач недоотримує вигоду, яку могла би отримати, якби кошти були б повернуті. Відповідно, за умови їх своєчасного повернення, кошти, у свою чергу, спрямувалися б на депозитний рахунок іншої кредитної спілки або банку. Тобто, незаконним утриманням коштів, відповідач позбавив позивача можливості користуватися та отримувати додаткові фінансові блага. У судове засідання позивач не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, її представник звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності сторони позивача, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи міститься розписка, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Як передбачено ч. 1, 3 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 17.05.2019 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 12.08.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її судовий розгляду. Суд, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що між Кредитною спілкою "КС Володар" та [PERSON] було укладено Договір №ДВ-29.10 "Прогресивний" по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 08.06.2015р., а також Договір №ДВ-30.10 "Прогресивний" по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 08.06.2015р. Відповідно до Довідки про депозитні внески (вклади) члена кредитної спілки вих.№19- 03/06.17 від 19.06.2017р., яка видана безпосередньо Кредитною спілкою "КС Володар", та листа за вих. № 19-02/06.17 від 19.06.2017р., вбачається, що членом Кредитної спілки "КС Володар" [PERSON] було внесено внески. Станом на 19.06.2017 року загальна сума за Договором №ДВ-29.10 від 08.06.2015р. складає 141 778,49 грн. та за Договором №ДВ-30.10 від 08.06.2015р. становить 345 351,06 грн. [INFO] [PERSON] помер. Із свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається, що спадкоємицею майна гр. [PERSON] є [PERSON] , зокрема, грошової суми, що знаходяться в Кредитній спілкці "КС Володар" м. Києва та належали спадкодавцю на підставі Договору №ДВ-29.10 від 08.06.2015р. у розмірі 141 778,49 грн. та Договору №ДВ-30.10 від 08.06.2015р. у розмірі 345 351,06 грн. Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 2 ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора. Відповідно до ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Також судом встановлені факти звернення позивача до відповідача 15.08.2018 та 14.02.2019 із вимогою та претензією щодо повернення коштів, які залишені Кредитною спілкою «КС Володар» поза увагою. Судом об`єктивно встановлено, що між [PERSON] , спадкоємицею майна якого є [PERSON] , та Кредитною спілкою "КС Володар" на підставі укладених договорів виникли зобов`язання, за якими [PERSON] вніс грошові кошти, а відповідач зобов`язався їх повернути разом з нарахованими відсотками у відповідний строк. Проте, всупереч взятим на себе зобов`язанням по виплаті коштів у визначені договором строки, відповідач їх належним чином не виконав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом. Статтею 23 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що внески (вклади) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також нарахована на такі кошти та пайові внески плата (проценти) належать членам кредитної спілки на праві приватної власності. Кошти, що належать членам кредитної спілки, обліковуються окремо. Кошти, що належать членам кредитної спілки, використовуються для надання кредитів членам кредитної спілки, а у разі наявності тимчасово вільних коштів членів кредитної спілки - можуть розміщуватися спілкою на депозитних рахунках в установах банків, які мають ліцензію на право роботи з вкладами громадян, і в об`єднаній кредитній спілці, а також у державні цінні папери, перелік яких встановлюється Уповноваженим органом. Кожний член кредитної спілки має право одержати належні йому кошти, зазначені в частині першій цієї статті, у порядку і строки, які визначені відповідно до частини сьомої статті 10 цього Закону, статуту кредитної спілки або укладеними з членом кредитної спілки договорами. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Положеннями ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність. Згідно ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, згідно ст. 629 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, вимога про стягнення на користь позивача 487 129,55 грн. суми заборгованості за Договором №ДВ-29.10 "Прогресивний" по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 08.06.2015р. та за Договором №ДВ-30.10 "Прогресивний" по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 08.06.2015р., ґрунтується на вимогах закону, а тому, підлягає задоволенню. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У справі, яка розглядається, спір виник у зв`язку з тривалим, а саме з 15.08.2018 року (з моменту направлення вимоги) неповерненням позивачу вкладу. Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з неповерненням вкладу, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Судом за допомогою програми системи «Ліга-Закон» в розділі «корисні інструменти» було перераховано суми інфляційних витрат за період з 15.08.2018 року по 26.04.2019 року, які становлять 46 620,68 грн. та 3% річних за цей же період, які складають 10209,70 грн. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача 66 871,56 грн. інфляційних втрат та 20 200,59 грн. 3 % річних за період з 04.04.2017 року по 24.10.2018 року підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи вимоги позову про стягнення упущеної вигоди позивач вказала, що за умови їх своєчасного повернення, кошти спрямувалися б на депозитний рахунок іншої кредитної спілки або банку, а незаконним утриманням коштів відповідач позбавив позивача можливості користуватися та отримувати додаткові фінансові блага. Як вказано у постанові Верховного Суду від 26.03.2018 року у справі № 61-1912св18, упущеною вигодою вважаються неотримані доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушеним. Позивач повинен довести, що з вини відповідачів він не отримав прибуток, на який мав право розраховувати. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ч. 4 ст. 623 ЦК України). Між тим, особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала би відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою, тобто у разі належного виконання зобов`язання іншою особою. Позивач обґрунтовуючи суму збитків, вдався до припущення про можливість отримання ним прибутку, тоді як законодавець вимагає доведеності реальної можливості отримання коштів за умови належного виконання зобов`язань. Позивачем не надано доказів того, що він реально міг отримати таку вигоду, здаючи в оренду належні йому приміщення, а надана аналітична довідка вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення. Верховний суд також вказав на те, що кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (постанова від 21.11.2018 року у справі №672/778/16-ц). Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У той же час, у матеріалах справи відсутні докази, що незаконним утриманням коштів відповідач позбавив позивача можливості отримувати додаткові фінансові блага, а саме, що за умови їх своєчасного повернення, кошти дійсно спрямувалися б на депозитний рахунок іншої кредитної спілки або банку. Крім того, права позивача у зв`язку з тривалим неповернення вкладу, на думку суду, захищаються шляхом стягнення на її користь на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних витрат. Таким чином, позов у цій частині задоволенню не підлягає. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 5 439,60 грн. пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial