Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

28.10.2013 року до Краматорського міського суду надійшла позовна заява Товариства з додатковою відповідальністю «Будівельник» до [PERSON], третьої особи Товарної біржи «Донецька товарна біржа» про визнання правочину купівлі-продажу недійсним та визнання права власності. Із позову вбачається, що Товариство з додатковою відповідальністю « Будівельник » створено шляхом перетворення закритого акціонерного товариства « Будівельник » на підставі рішень загальних зборів акціонерів закритого акціонерного товариства « Будівельник » ( протокол № 1 від 29.04.2011 ), загальних зборів учасників Товариства з додатковою відповідальністю «Будівельник» (протокол №1 від 06.082011 року). ТОВ «Будівельник» є правонаступником усього майна, усіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства «Будівельник». Даний договір є незаконним, таким, що протиречить законодавству, оскільки згідно документа «складу засновників та розмір внесків у статутний фонд» та статуту ЗАТ «Будівельник» [PERSON] не був власником цього майна на момент укладення договору, та не мав повноважень розпоряджатись ним. Договір зареєстрований на товарній біржі "Донецкая товарная биржа" і не підлягає нотаріальному посвідченню. Біржовий контракт № 32 Н. Відповідно до ст. 15 Закону України " Про товарну біржу" угода, яка зареєстрована на біржі не підлягає нотаріальному посвідченню. Проте дана норма Закону України "Про товарну біржу" суперечить ст.47 ЦК України (в редак 1963 року) чинної на час укладення угоди, згідно якої нотаріальне посвідчення угод обовязкове лиш у випадках, прямо вказаних в законі. Відповідно до ст. 227 ЦК України ( в ред. 1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку, повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоч однією із сторін є громадянин. Таким чином на час укладення угоди між сторонами, існувала колізія правових норм встановлених ЗУ "Про товарну біржу" та Цивільним кодексом України. Так як предметом укладеної сторонами угоди є нерухоме майно - комплекс нежитлових будівель, а саме : майстерня, загальною площею 317, 4 кв.м, гаражі, загальною площею 193,1 кв.м. склад, площею 57, 1 кв.м., розчинний вузол, площею 58.3 кв.м., навіс, площею 8.2 кв.м., огорожі з металевої сітки-рабиці, загальною площею 11,8 кв.м., розташовані у [ADDRESS] укладений між фізичною та юридичною особою, він мав бути нотаріально посвідченим, відповідно до вимог ЦК України, чинного на час укладення угоди, так як ЦК України має вищу юридичну силу по зрівнянню з ЗУ "Про товарну біржу". У відповідності до Закону України «Про нотаріат» в редакції, яка діяла на час укладання угоди сторонами, було передбачено обов'язкове посвідчення угоди відчуження нерухомості нотаріусом. Згідно ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Обов'язковість нотаріального посвідчення договору також передбачена 1 абз 4 пункту Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинного на час укладання договору, згідно якої - з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини, дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Просять визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09.02.2002 року між ЗАТ «Будівельник» та [PERSON], визнати право власності на нерухоме майно за ТДВ «Будівельник». В судовому засіданні представника позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив застосувати позовну давність. Представник третьої особи «Донецької товарної Біржі» в судове засідання не з'явився, але надали письмову заяву із якої вбачається, що філія Донецької товарної біржі ліквідовано за рішенням біржового комітету 27.09.2007 року, про що є запис в ЄДР за № 12661040005006350, і представників немає. Надати пакет документів стосовно біржового контракту № 32 Н неможливо у зв'язку з тим, що архів, який зберігався за адресою: м. Краматорськ, вул. Двірцева, 38 був пошкоджений у зв'язку з виникненням аварії на комунікаціях (каналізація), та не підлягав відновленню. Вислухавши думку сторін, проаналізувавши зібрані в справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно біржевого контракту № 32 вбачається, що його укладено на Донецькій товарній біржі, 09.02.2002 року договір між ЗАТ «Будівельник» та [PERSON] (а.с.7). Згідно акту прийому - передачі, майно передано сторонами 09.02.2002 року. (а.с.8). Відповідно до ч.7 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, до позовів про визнання заперечної угоди та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01.01.2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, яке діяло раніше, тобто ЦК України в редакції 1963 року із змінами та доповненнями. Згідно ст..71 ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність за такою категорією позовів передбачалась у три роки. Як вказано вище, договір купівлі-продажу спірного майна між сторонами був укладений 09 лютого 2002 року, тобто строк позовної давності минув 09.02.2005 року. Згідно ст.75 ЦК України ( в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Згідно ст.257 діючого ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у рік. Згідно ст. 267 ч.4 діючого ЦК закінчення позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд вважає, що позивачем порушені строки звернення з позовом до суду, питання поновлення таких строків до суду не ставилося, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed