Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (далі ПрАТ «АСК «Інго Україна») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення на користь позивача 38871 грн. 39 коп. відшкодування шкоди у порядку регресу та судові витрати по справі у розмірі 388 грн 71 коп., що складаються із судового збору. В обґрунтування позовних вимог ПрАТ «АСК «Інго Україна» посилається на те, що 13 травня 2009 року між ПрАТ «АСК «Інго Україна» та ТОВ «ІЛТА» був укладений договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, оформлений полісом № 250586719, предметом якого є страхування автомобіля [NUMBER]. 02 грудня 2009 року на 78 км автодороги Городище Рівне сталася дорожньо транспортна пригода за участю вказаного автомобіля та автомобіля «Опель» державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] 24 грудня 2009 року постановою Рівненського міського суду по факту вказаної ДТП [PERSON] визнаний винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнутий до адміністративної відповідальності. 06 листопада 2012 року позивач на підставі договору, а також інших необхідних документів, провів виплату ТОВ «ІЛТА» страхового відшкодування на суму 63861 грн 39 коп. Рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 910/7101/14 від 17 червня 2014 року з ПрАТ «Український страховий дім», яким була застрахована цивільно правова відповідальність [PERSON], на користь ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» стягнуто в межах ліміту страхової відповідальності 24990 грн. Решту суми у розмірі 38 871 грн. 39 коп., як за різницю між фактичним розміром шкоди та виплатою ПрАТ «Український страховий дім», просить стягнути з [PERSON] в порядку регресу. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2015 року задоволено позов Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» до [PERSON] про відшкодування шкоди у порядку регресу. Стягнуто з відповідача на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» 38871 (тридцять вісім тисяч вісімсот вісімдесят одну) гривню 39 копійок в рахунок відшкодування шкоди у порядку регресу та 388 (триста вісімдесят вісім) гривень 71 копійку судових витрат по справі, що складаються з судового збору. Не погодившись із рішенням суду 1-ї інстанції відповідач звернувся до Апеляційного суду Рівненської області із апеляційною скаргою, якою просив скасувати вищевказане рішення Рівненського міського суду та ухвалити нове рішення про її задоволення. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 28 квітня 2015 року, апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Рівненського міського суду від 26 лютого 2015 року залишено без змін. 25 липня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу відповідача відхилив. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 28 квітня 2015 року залишив без змін. Постановою Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2015 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 28 квітня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У даній справі Верховним Судом України висловлена правова позиція від 17 лютого 2016 року № 6-2471цс15 згідно з якої: Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування» (далі Закон України «Про страхування»), відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Зважаючи на ту обставину, що позивач (страхова компанія), виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, то спірні правовідносини між сторонами у справі, яка переглядається, регулюють саме положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування». Оскільки у спірному зобовязанні відбулася заміна кредитора страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку. Представник позивача в судове засідання не з»явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, подав через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області від 12.04.2016 року клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовльнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] зазначив, що докази поважності пропуску позивачем строку відсутні, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, стягнути з позивача понесені судові витрати у справі, а саме, витрати зі сплати судового збору за перегляд судового рішення в розмірі 778,10 грн. та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 4500 гривень. Заслухавши представника відповідача - [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Судом встановлено, що 13 травня 2009 року між ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» та ТОВ «ІЛТА» був укладений договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, оформлений полісом № 250586719, предметом якого є страхування автомобіля [NUMBER]. 02 грудня 2009 року на 78 км автодороги Городище Рівне сталася дорожньо транспортна за участю вказаного автомобіля та автомобіля «Опель» державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] Внаслідок ДТП автомобіль [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Постановою Рівненського міського суду від 24 грудня 2009 року по факту вказаної ДТП [PERSON] визнаний винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнутий до адміністративної відповідальності. 06 листопада 2012 року позивач на підставі договору, а також інших необхідних документів, провів виплату ТОВ «ІЛТА» страхового відшкодування на суму 63861 грн. 39 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 11990 від 6 листопада 2012 року. Рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 910/7101/14 від 17 червня 2014 року з ПрАТ «Український страховий дім», яким була застрахована цивільно правова відповідальність [PERSON] (поліс № ВС/4753486), на користь ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» стягнуто в межах ліміту страхової відповідальності 24990 грн. страхового відшкодування. Відповідно до ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (суброгація). У п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" зазначено, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика необхідно розрізняти поняття "регрес" та "суброгація". У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому, регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України "Про страхування" встановлено особливий правовий режим. Тобто, страхувальник який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. У даному випадку застосуванню підлягає ст. 993 ЦК України, яка встановлює перехід права вимоги до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, і на яку покликається як на підставу своїх позовних вимог ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» у поданій позовній заяві. До такого висновку дійшов також Верховний Суд України, який висловив правову позицію від 17 лютого 2016 року № 6-2471цс15, яка наведена вище. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. По справі заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, проте, зазначена заява була відхилена судом. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). При суброгації перебіг строку позовної давності, починається від дня настання страхового випадку, оскільки при переході права вимоги, до страховика переходять усі права, які мав страхувальник, зокрема це стосується і права на подання позову в т.ч. щодо часу виникнення права на позов, - з моменту ДТП в результаті якого заподіяно шкоду. У спірних правовідносинах перебіг строку позовної давності розпочався з моменту виникнення права вимоги у потерпілого (моменту виникнення страхового випадку), тобто, з 02 грудня 2009 року, а не з моменту виплати страхового відшкодування. Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності який закінчився 02.12.2012 року. Жодних доказів поважності причин пропущення строку позовної давності позивачем не надано. В ході судового розгляду відповідачем понесені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору та наданням адвокатом правової допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Представником позивача адвокатом [PERSON] надані докази, що підтверджують понесені витрати на правову допомогу, а саме акти виконаних робіт та квитанції, згідно яких [PERSON] йому сплачено суму в розмірі 4500 гривень. Позивачем дані обставини не спростовані. Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки справа передана Верховним Судом України на новий розгляд до суду першої інстанції, саме суд першої інстанції повинен змінити розподіл судових витрат. Згідно матеріалів справи вбачається, що адвокат [PERSON] приймав учать у судових засіданнях, за що [PERSON] сплачено суму у розмірі 4500 гривень, що підтверджується матеріалами справи. Проте суд не знайшов підтвердження тому, що саме адвокат [PERSON] склав апеляційну скаргу, касаційну скаргу та заяви про перегляд Верховним Судом України рішень судів, отже у цій частині у відшкодуванні витрат на правову допомогу у розмірі 3000 гривень слід відмовити. Як зазначено у ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved