Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади з реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 28.09.2019. Відповідач [PERSON] є зареєстрованою за даною адресою, проте не проживає у будинку. За таких обставин, позивач просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав викладених у ньому. Зокрема представник позивача пояснив, що з 2019 року позивач є власником будинку. Відповідач не є членом її сім`ї, була зареєстрована колишнім власником, при цьому [PERSON] тривалий час не проживає у будинку і не користується ним. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, в порядку передбаченому ч.ч. 8, 11 ст. 128 ЦПК України (судові повістки направлені по останньому відомому зареєстрованому місцю проживання відповідача рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень, а також через опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України), про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивачів вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Третьою особою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади з реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб надано заяву щодо розгляду справи за відсутності їх представника (а.с.50-51). Вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідно до Договору дарування житлового будинку від 28.09.2019 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красотою Т.О. від 28.09.2019 та зареєстрованого в реєстрі за №1622 позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.10-11,12,13). В зазначеному житловому будинку, крім позивача та членів її сім`ї зареєстрованою є також відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №9799 від 12.10.2020 та домовою книгою (а.с.20,21-27). Відповідач [PERSON] в житловому будинку не мешкає без поважних причин, особистих речей в будинку не має, оплату комунальних послуг не здійснює, обрала собі інше місце проживання, що підтверджується наданими письмовими доказами - актами про не проживання від 19 вересня 2019 року, 19 січня, 19 травня та 19 жовтня 2020 року (а.с.28.29,30,31). Також, судом було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] , які суду пояснили, що є сусідами позивача, тривалий час спілкуються між собою, мають дружні стосунки. Відповідач [PERSON] проживала у спірному будинку коли навчалася у школі, після цього в будинку не проживає, речей її немає, ніколи їй не перешкоджали у користуванні будинком, проте вона добровільно тривалий час не проживає у ньому і не приїздить. Позивач також наголошує, що відповідач [PERSON] залишається зареєстрованою в житловому будинку [ADDRESS] , що перешкоджає їй розпоряджатися своєю власністю, а тому вона звернулася до суду. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимог ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Таким чином права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника. У відповідності до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За встановлених обставин позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме слід усунути [PERSON] перешкоди в користуванні власністю - житловим будинком [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] , що є підставою зняття з реєстрації [PERSON] . Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, враховуючи клопотання позивача залишити судові витрати за нею, суд вважає, судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved