Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з останнього на її користь борг у розмірі 500 євро, а також судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачкою та відповідачем 07.09.2017 був укладений договір позики, за яким позивачка, перебуваючи у Фінляндії, через Western Union відправила переказом відповідачугрошові кошти у розмірі 500 євро, а останній отримав їх у базову відділенні м. Чернігова АТ "Райффайзен Банк Аваль" приблизно 12-13.09.2017, зобов`язавшись повернути гроші позивачці з моменту пред`явлення нею вимоги. 05.04.2020 позивачка звернулася з вимогою до відповідача повернути їй кошти, а також позичені раніше 300 доларів США. Однак, відповідач відмовився повертати позивачці зазначені кошти. З даного приводу позивачка зверталася до органів поліції, працівникам яких відповідач підтвердив факт отримання від позивачки коштів, але не у борг. У червні 2020 року відповідач все ж таки повернув позивачці кошти у розмірі 300 доларів США, а решту суму - 500 євро відмовився повернути у добровільному порядку. З урахуванням наведеного, позивачка змушена звернутися за захистом свого порушеного права у судовому порядку. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Додатково пояснила, що відповідач у 2017 році був її співмешканцем. Перебуваючи у Фінляндії, позивачка уклала з відповідачем в усній формі договір позики на грошову суму у розмірі 500 євро та 300 доларів США, яку відповідач зобов`язався повернути їй на першу ж вимогу. Позивачка надіслала відповідачу зазначені кошти грошовим переказом та пред`явила до відповідача вимогу про їх повернення у квітні 2020 року. Однак відповідач повернув їй лише 300 доларів США. Крім того, позивачка зазначила, що грошові кошти у сумі 500 євро, які вона надсилала відповідачу, останній отримував у відділенні банку в її присутності, коли вона вже приїхала із Фінляндії, оскільки самостійно відповідач лінувався йти до банку для отримання коштів. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Суть заперечень зводилась до того, що він не укладав з позивачкою у 2017 році договору позики на суму 500 євро. Зазначив, що він дійсно отримував кошти від позивачки, коли вона перебувала у Фінляндії, але у борг отримував лише 300 доларів США, які він повернув позивачці, що підтверджується розпискою. Решту коштів, надісланих позивачкою на його ім`я, він витрачав на догляд за її котом, на оплату комунальних послуг по квартирі позивачки, та жодних домовленостей про повернення 500 євро між ним та позивачкою не було. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву та додані до неї письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №303/2025/16-ц зазначено, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів перевірки Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області №3982, вбачається, що 05.04.2020 [PERSON] звернулася до поліції за фактом не повернення їй колишнім співмешканцем [PERSON] грошових коштів у сумі 500 євро та 300 доларів США. За результатами перевірки, з пояснень [PERSON] , було встановлено, що останній отримував від [PERSON] з Фінляндії грошовий переказ у сумі 500 євро та повернув ці кошти їй після її повернення до м. Чернігова. Будь-яких інших кошів [PERSON] у [PERSON] у борг не брав. З копії розписки, складеної [PERSON] , вбачається, що вона 25.10.20 отримала від [PERSON] 300 доларів США, який останній брав у борг. З повідомлення АТ "Райффайзен Банк Аваль" від 09.10.2020 вбачається, що за наданими даними в системі "Аваль-Експрес" та "Вестерн Юніон" грошових переказів відправлених [PERSON] на ім`я [PERSON] не знайдено. На підтвердження укладення між сторонами договору позики позивачка надала до суду квитанцію-заяву про переказ та її переклад з англійської мови на українську. Відповідно до зазначеної квитанції-заяви вбачається, що [PERSON] , перебуваючи у Фінляндії, 09-07 здійснила через Western Union грошовий переказ у розмірі 500 євро на ім`я [PERSON] . Водночас, вищезазначена квитанція-заява не є документом, який підтверджує факт реального укладення між сторонами саме договору позики, оскільки не містить інформації про умови та дату отримання відповідачем саме у борг коштів від позивачки із зобов`язанням їх повернення. Таким чином, жодними належними, допустимими, достовірними та допустимими доказами в розумінні положень ст. 77-80ЦПК України, не підтверджується факт укладання 07.09.2017 між позивачкою та відповідачем договору позики на суму 500 євро, тому підстав для стягнення боргу за договором позики в розмірі 500 євро з [PERSON] на користь [PERSON] та задоволення позовних вимог немає.

Outcome: dismissed