Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . З відповідачем по справі [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано 22 квітня 1988 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Дніпропетровська та розірвано за рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2019. Відповідач [PERSON] є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , однак в ньому не проживає з 2009 року без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, які нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб, у зв`язку з чим позивач змушена їх сплачувати самостійно в повному обсязі. Перешкод у користуванні жилим приміщенням позивачу не чинили, він добровільно визначив собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується. Тому позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 30.01.2020 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі " [PERSON] проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 14-16). Згідно з довідкою № 119550 від 27.12.2019, виданою головою квартального комітету № 22, відповідач [PERSON] є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , з 16.09.1994, проте не проживає за даною адресою з 2008 року (а.с. 9). Факт реєстрації відповідача за вищевказаною адресою також підтверджено наданою відділом адресно-довідкового підрозділу Головного Управління ДМС України в Дніпропетровській області на запит суду інформацією (а.с. 19). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, який було зареєстровано 22 квітня 1988 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Дніпропетровська та розірвано за рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2019. Відповідач залишається зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , однак не проживає в житловому будинку без поважних причин з 2009 року, що підтверджується копією акту № 1 від 26.12.2019, затвердженого головою квартального комітету № 22 (а.с. 10). Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, проте позивачем на заявлено відповідну вимогу про стягнення з відповідачів на його користь судових витрат, тому суд вважає судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved