Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

06 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обгрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 26.07.2018 року, позивач зазначив наступне. 11 липня 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] був укладений кредитний договір № CNL-301/409/2007, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 50000 доларів США, зі строком погашення до 11 липня 2022 року, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору кредиту або відповідної угоди сторін. У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 11 липня 2007 року між позичальником, банком та [PERSON] було укладено договір поруки № SR-301/213/200, за умовами якого позивач поручилася перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником [PERSON] усіх його зобов`язань за кредитним договором. 11 лютого 2009 року було укладено додатковий договір до кредитного договору, за умовами якого змінено графік платежів, та відтепер повернення кредиту та сплата процентів повинна здійснюватися шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів. Даний додатковий договір не був погоджений з поручителем Позивач вважає, що сплата кредиту за ануїтетною схемою призводить до збільшення сукупної вартості кредиту, а отже до збільшення обсягу відповідальності поручителя. 15 лютого 2017 року відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором. Позивач зазначає, що останній платіж за кредитом позичальником було здійснено 12.01.2015 року, досудову вимогу банк не надсилав, отже пропустив 6-місячний строк для звернення з позовом до поручителя, тому, на думку позивача, договір поруки є припиненим. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати припиненою поруку та визнати припиненим договір поруки № SR-301/213/200від 11 липня 2007 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 07 листопада 2017 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено до розгляду по суті в судовому засіданні. Відповідач 04.04.2018 року надав відзив на позовну заяву та 04.04.2019 року надав відзив на уточнену позовну заяву. Вказав, що оскільки дата остаточного повернення кредиту в договорі вказана - 11 липня 2022 року, то перебіг строку позовної давності починається після цієї дати, отже строк звернення з вимогою до поручителя банком не пропущено. Банк не змінював строк виконання договору. Ухвалою суду від 25 березня 2019 року визначено проводити судовий розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. 11 липня 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № CNL-301/409/2007, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 50000 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою процентної ставки 13,99% річних, зі строком погашення до 11 липня 2022 року. У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 11 липня 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк", та [PERSON] було укладено договір поруки № SR-301/213/200, за умовами якого позивач поручилася перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником [PERSON] усіх його зобов`язань за кредитним договором № CNL-301/409/2007. Відповідно до п.4.1 договору поруки, він набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. 07 листопада 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до договору поруки № SR-301/213/200 від 11 липня 2007 року. 15 лютого 2017 року ПАТ «ОТП Банк» звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № CNL-301/409/2007 від 11 липня 2007 року, та ухвалою суду від 09 березня 2017 року відкрито провадження по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частинами першою, другою статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції на час виникнення правовідносин між сторонами) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11 та від 20 березня 2019 року у справі №1411/3467/12. Отже, умова договору поруки про можливість кредитора звернутися з письмовою вимогою про виконання зобов`язання за кредитним договором не звільняє ПАТ «ОТП Банк» від обов`язку виконати припис ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо подання позову до поручителя у межах шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Такий позов слід пред`явити протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем) (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 20.04.2016 у справі №6-2662цс15). Позивач стверджує, а відповідач не заперечив, що останній платіж за кредитом позичальником було здійснено 12.01.2015 року, досудову вимогу про дострокове стягнення боргу банк не надсилав ні позичальнику, ні кредитору. Згідно умов кредитного договору, платежі за кредитом повинні вноситися позичальником 11 числа кожного календарного місяця. Отже, сторони кредитного договору встановили, зокрема строк виконання позичальником зобов`язань з внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами кредитного договору передбачені окремі зобов`язання боржника щодо повернення боргу щомісяця частинами та встановлена самостійна відповідальність боржника за невиконання таких обов`язків, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованості повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то з урахуванням змісту частини четвертої статті 559 цього кодексу зазначені вище правила мають застосовуватися і до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц). Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення коштів поза межами цього строку. Матеріали справи не містять доказів, що відповідач, відповідно до частини четвертої статті 554 ЦК України, протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явив вимоги до поручителя [PERSON] . Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення акцесорного зобов`язання, а отже, й обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобов`язанням. Суд не бере до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, обґрунтовані посиланням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 року, яким внесено зміни у ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки зазначений закон вступив в дію 04.02.2019 року, оскільки відповідно до ч.1,2 статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене,

Outcome: approved