Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку , обгрунтувавши свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок належить їй на підставі Договору купівлі-продажу від 04 травня 1990 року, укладеного між нею та [PERSON], виданий та посвідчений Головою Андріївської сільської Ради Слов»янського району Донецької області, зареєстрований в реєстрі № 14688194, зареєстрований в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» міста Слов»янська 10 грудня 2013 року. Після придбання вказаного житлового будинку вона мешкала в ньому до 2007 року. В 2007 року вона вирішила продати житловий будинок, вказаний будинок погодився придбати чоловік на ім»я [PERSON] ( повних анкетних даних його вона не знає). Після чого вона надала Довіреність чоловіку на ім»я [PERSON], який її повідомив, щоб оформити Договір купівлі-продажу будинку потрібно їхати до м. Донецька, на що вона видала Довіреність на представництво її інтересів для подальшого оформлення Договору купівлі-продажу будинку, яка була видана в 2007 році, строк дії Довіреності був один рік. Хлопець на ім»я [PERSON], отримавши від неї Довіреність, поїхав у невідомому напрямку. В 2008 році в приналежний їй будинок вселився [PERSON], [INFO]. Вона неодноразово усно вимагала звільнити приміщення, оскільки придбаний нею житловий будинок необхідний для проживання їй та її родині, вона бажає вселитися в нього зі своєю сім»єю, але не може до цих пір цього зробити через те, що відповідач не бажає звільнити приміщення. Договір найму житлового приміщення з відповідачем не укладався. Відповідач в будинку не зареєстрований, не оплачує ніяких комунальних платежів, займає житлове приміщення протиправно. Добровільно звільнити житлове приміщення відповідач не бажає, у зв»язку з чим вона змушена звернутися до суду, оскільки своїми діями відповідач створює їй перешкоди в користуванні будинком. Протиправно займаючи житловий будинок, перебуваючи в ньому без достатніх правових підстав, відповідач перешкоджає їй і її родині користуватися власністю, не бажає звільнити житловий будинок на її вимогу. Просить суд постановити рішення, яким виселити [PERSON] із житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. До судового засідання позивач [PERSON] не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 02 червня 2015 року від позивача надійшла Заява, в якій вона просить суд розглянути справу без її участі та задовольнити її позовні вимоги ( а.с. 17). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с.16). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з»явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення з житлового будинку підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов»язки, а й орієнтовно вказує на його зобов»язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов»язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок належить їй на підставі Договору купівлі-продажу від 04 травня 1990 року, укладеного між нею та [PERSON], виданий та посвідчений Головою Андріївської сільської Ради Слов»янського району Донецької області, зареєстрований в реєстрі № 14688194, зареєстрований в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» міста Слов»янська 10 грудня 2013 року ( а.с.5-6,8). Відповідно до ст.. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України «Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб…». Як встановлено в судовому засіданні в 2008 році в приналежний позивачу [PERSON] житловий будинок вселився [PERSON], [INFO]. Договір найму житлового приміщення між позивачем та відповідачем укладено не було. Відповідач в будинку не зареєстрований, не оплачує ніяких комунальних платежів, займає житлове приміщення самоправно. Протиправно займаючи житловий будинок, перебуваючи в ньому без достатніх правових підстав, відповідач перешкоджає позивачу і її родині користуватися власністю, не бажає звільнити житловий будинок на вимогу позивача. Вказані обставини в судовому засіданні не заперечувалися. Теперішнього часу вищевказане домоволодіння стало необхідне [PERSON] для мешкання в ньому їй та членам її сім»ї.. У зв»язку з вказаними обставинами, [PERSON] звернулася до відповідача з вимогами звільнити самовільно зайняте житлове приміщення. Однак, на вказану вимогу відповідач не відреагував, продовжує мешкати в домоволодінні і не бажає звільнити вищевказане жиле приміщення. В судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] зареєстрована у вказаному домоволодінні, іншого житла не має, теперішнього часу продовжує мати потребу в користуванні даним домоволодінням, яке належить їй на праві власності. У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном". У відповідності до ст. 316 ЦК України „ Правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб". У відповідності до ст. 317 ЦК України „ Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном". У відповідності до ст. 319 ЦК України „Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону". Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №457/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2,7 та 11 до Конвенції»,закріплено принцип непорушності приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Оскільки [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS], на теперішній час цей будинок потрібен їй для мешкання, а спільне мешкання позивача та відповідача в будинку не можливе, то суд приходить до висновку, що своїми діями відповідач порушує право власності [PERSON], то позовні вимоги [PERSON] про виселення відповідача з будинку, згідно до ст.. 391 ЦК України, суд вважає правомірними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved