Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

03.09.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія», [PERSON], тертя особа: [PERSON] та просив суд: - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на його користь страхове відшкодування в розмірі 18656,03 грн.; - стягнути з [PERSON] на його користь різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням в розмірі 2885,08 грн.; - стягнути пропорційно задоволеним позовним вимогам із відповідачів на його користь сплачений судовий збір, а також судові витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 3000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.03.2015 року в м. Ніжин сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Субару», д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля «ВАЗ», д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], на підставі генеральної довіреності виданою [PERSON]. Позивач посилаючись на положення ст. 386, 395, 396 ЦК України зазначає,що він є особою, яка має право вимагати відшкодування шкоди, заподіяної автомобілю «ВАЗ», д.н.з. [NUMBER]. Внаслідок ДТП були завдані механічні пошкодження автомобілю «ВАЗ», д.н.з. [NUMBER]. Дорожньо - транспортна пригода відбулася з вини водія автомобіля «Субару», д.н.з. [NUMBER] - [PERSON], що підтверджується постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.03.2015 року в адміністративній справі № 740/1169/15. Пояснив, що 06.03.2015 року звернувся до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» із заявою про виплату страхового відшкодування, в зв'язку з тим, що цивільно - правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля «Субару», д.н.з. [NUMBER], відповідно до Полісу № АІ/ 4154663 була застрахована саме ним. Як вказує позивач, листом вих. №5098 від 11.06.2014 р. у відповідь на заяву від 06.03.2015р., відповідач визнав випадок страховим та повідомив про прийняте рішення здійснити виплату страхового відшкодування йому в розмірі 10451,58 грн. В позовній заяві позивач зазначає, що відповідач 1, хоча і прийняв рішення про виплату йому суми страхового відшкодування в розмірі 10451,58 грн., проте так її і не виплатив. Позивач в позовній заяві вказує на те, що з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на його користь підлягає стягненню страхове відшкодування в розмірі 18656,03 грн., а з [PERSON] на його користь підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням в розмірі 2885,08 грн. Зазначені суми позивач розраховував виходячи з виконаного на його замовлення Звіту № 323 про оцінку автомобіля від 10.08.2015 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ», д.н.з. [NUMBER], складає 21 541,11 грн., а з урахуванням фізичного зносу 18656,03 грн. Враховуючи вищевикладене просив позов задовольнити. 08.09.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, однак просив суд позов задовольнити частково, а саме стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на його користь страхове відшкодування в розмірі 10451,58 грн.; - стягнути з [PERSON] на його користь різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням в розмірі 1814,47 грн.; - стягнути пропорційно задоволеним позовним вимогам із відповідачів на його користь сплачений судовий збір, а також судові витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 3000,00 грн. Представник відповідача 1 в судовому засіданні визнав позовні вимоги в частині стягнення з нього на користь позивача страхового відшкодування в розмірі 10451,58 грн. Відповідач 2 та третя особа в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили, однак їх неявка не є перешкодою для розгляду справи. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача 2 та третьої особи, на підставі наявних матеріалів справи. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Судом встановлено, що 01.03.2015 року в м. Ніжин сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Субару», д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля «ВАЗ», д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], на підставі генеральної довіреності виданої [PERSON]. Внаслідок вищевказаної ДТП автомобіль «ВАЗ», д.н.з. [NUMBER], яким керував позивач на підставі генеральної довіреності виданої [PERSON], отримав механічні пошкодження та дані обставини не заперечуються відповідачем. Постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.03.2015 року [PERSON], визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 01.03.2015 року та піддано до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 400,00 грн. Вказана постанова 31.03.2015 року набрала законної сили (а.с.9). Згідно з постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.03.2015 вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм - [PERSON] п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність [PERSON], на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Українська охоронно-страхова компанія» відповідно до полісу № АІ/ 4154663 від 03.01.2015 року (а.с.10). Після звернення позивача до відповідача-1 з заявою про виплату страхового відшкодування, ПрАТ «УОСК» надіслало лист вих. №5098 від 11.06.2014 р. року в якому зазначило про прийняте рішення, згідно з яким відповідач-1 має сплатити страхове відшкодування в розмірі 10451,58 грн. (а.с. 10). Разом з цим, з позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що страхове відшкодування на користь позивача, відповідачем-1 не виплачено, з розміром визначеним страховою компанією, позивач не погоджується, звернувшись з даним позовом до суду. Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, зокрема, фізичних осіб. Суд вважає, що звернення позивача до суду з позовом відповідає способу захисту, що передбачений нормами чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п.6 Постанови ПВСС України за №4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" зазначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. ст. 22, 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за винятком випадків, передбачених законом. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно положень ст.ст. 1187, 1188 Цивільного кодексу України, шкода спричинена джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Як встановлено судом, в порядку та строки визначені законом оцінювачем в присутності позивача проведено огляд пошкодженого транспортного засобу (а.с. 62). За наслідком огляду пошкодженого майна складено експертний звіт №52817 від 31.03.2015 з оцінки транспортного засобу. Згідно вказаного Звіту, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «ВАЗ», д.н.з. [NUMBER] складає: вартість відновлювального ремонту складає 12266,05 грн., а з урахуванням зносу 11329,42 грн. ( з урахуванням ПДВ в сумі 877,84 грн.) В свою чергу, позивач на підтвердження розміру витрат необхідних для відновлюваного ремонту автомобіля «ВАЗ», д.н.з. [NUMBER] надано висновок експерта № 323 від 10.08.2015 року, відповідно до якого вартість відновлюваного ремонту даного автомобіля у результаті його пошкодження при ДТП складає: 18 656 грн. 03 коп. В той же час, замовлений позивачем висновок експерта був здійснений майже через 5 місяців, після погодження відповідачем 1 розміру страхового відшкодування, і всупереч п.5.2 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» (далі - Методика), а саме без повідомлення відповідача про дату, місце та час проведення експертизи КТЗ. Оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що наданий позивачем висновок експерта № 323 від 10.08.2015 року не може вважатися повним та обґрунтованим в частині визначення реальних матеріальних збитків, які він зазнав внаслідок ДТП. Разом з цим, враховуючи викладене вище, за правилами ст. 212 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість звіту №52817 від 31.03.2015 року (наданий відповідачем 1) іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі, так-як позивачем визначено суму страхового відшкодування враховуючи положення ст. 29 Закону України " Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст. 34 Закону України " Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні ", а також п. 4.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України. Відповідно до п.22.1. ст. 22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно ст. 29 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно п. 2.4. Наказу від 24.11.2003 N 142/5/2092 «Про затвердження Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що при визначені розміру матеріальних збитків завданих позивачу внаслідок ДТП, слід виходити з того, що вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного становить 11392,42 грн., відповідно до звіту №52817 від 31.03.2015 року (наданий відповідачем 1). Згідно ст. 12 цього Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Вбачається, що розмір франшизи передбачений Полісом серії АІ/ 4154663 від 03.01.2015 року становить 0,00 грн., а тому зменшення суми не відбувається. Судом встановлено, що позивач просив відповідача 1 перерахувати суму страхового відшкодування на його власний рахунок, а тому виходячи з положень абзацу другого п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідачем 1 було прийнято рішення відповідно до якого розмір страхового відшкодування становить 10451,58 грн. (за мінусом ПДВ 877,84 грн.). Так, п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що якщо відшкодування витрат на проведення відновлюваного ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Відповідно до узагальнення судової практики Верховним судом України щодо питань, які виникають з договорів страхування зазначено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди у разі виникнення спору щодо визначення розміру заподіяної шкоди, як правило, виходять із фактичної (реальної) суми, встановленої висновком судової автотоварозначної експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Зазначена сума, виходячи з умов договорів, укладених на підставі чинного законодавства та правил, розроблених кожною страховою компанією, виплачується останньою або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з'ясувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи зареєстрований надавач послуг з ремонту автомобіля є платником ПДВ. Оскільки, жодних доказів, які свідчать про факт вже проведеного відновлюваного ремонту на СТО - платника ПДВ, позивач не надав, що свідчить про необхідність виключення зі страхового відшкодування суми, яка складає ПДВ. Відтак, сума матеріального збитку, завданого позивачу становить: 11329,42 гри, - 877,84 грн. (ПДВ) = 10451,58 грн. Відповідно до п.16 Постанови "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" передбачено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи те, що позивачем не надано доказів понесення ним реальних витрат на ремонт автомобіля, посилання позивача на необхідність стягнення суми ПДВ (20%), нараховану на вартість запчастин та матеріалів, є необґрунтованим. Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 2 різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п. 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,5б ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Статтею 1 вказаного Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. При цьому, слід зазначити, що вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу не є позовними вимогами, а тому, до них не підлягають положення про змагальність сторін, передбачені ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та Бартосевичем Богданом Васильовичем (адвокат) було укладено договір про надання правової допомоги № 25/08/15-1 від 25.08.2015 року. Згідно додатку № 1 до зазначеного договору, за надання правової допомоги позивач сплачує адвокату авансовий гонорар в розмірі 3000,00 грн. В даній справі неможливо точно визначити вимогу пропорційності розподілу судових витрат. При визначенні розміру витрат на правову допомогу, суд враховує розумність витрат, тобто відповідність понесених позивачем витрат складності, обсягу та характеру наданої правової допомоги. Суд вважає, що на користь позивача підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача 1 витрат на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн.. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 236,39 грн.

Outcome: partial