Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій свої вимоги обгрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування. Після розірвання шлюбу з із [PERSON], її сестра [PERSON] разом з своїм неповнолітнім сином [PERSON] , за її згоди, зареєструвалися в її квартирі. Сестра проживала в неї дві неділі, а її неповнолітній син, [PERSON], не проживав в її квартирі жодного дня, оскільки проживає із бабою [PERSON] в с. Тростянка. В лютому 2005 року сестра виїхала в Іспанію, а з 2010 року проживає в Бразилії, тому вона звернулася в суд з позовом про визнання сестри та її неповнолітнього сина такими, що втратили право на користування житлом в її квартирі. В судове засідання по вказаній справі представник органу опіки та піклування подав суду рішення виконкому Коломийської міської ради від 18 грудня 2013 року №233, яким [PERSON] було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та збережено за ним право на проживання та користування квартирою [ADDRESS], в м. Коломия Івано-Франківської області. Про дане рішення позивачці не було відомо, її, як власника квартири не повідомили, що за неповнолітнім [PERSON] зберігають право на проживання в її квартирі. Вважає дане рішення незаконним та таким, що порушує її права, як власника квартири, а саме право на користування та розпорядження квартирою. Так, вона має бажання продати дану квартиру, однак без згоди Служби у справах дітей вона цього зробити не може, крім цього сплачує комунальні платежі, враховуючи зареєстровану дитину, яка в квартирі не проживає. Просить суд визнати незаконним та скасувати п.2 рішення виконкому Коломийської міської ради №233 від 18 грудня 2013 року про збереження за неповнолітнім [PERSON], [INFO] право на проживання та користування квартирою [ADDRESS] в м. Коломия. В судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача Служби у справах дітей Коломийської міської ради подав до суду заперечення, в якому заперечив позовні вимоги. Вказав, що винесенням оспорюваного рішення, за неповнолітнім [PERSON] було збережено право на проживання та користування квартирою, оскільки права дитини такої категорії є захищені ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування». Просить в позовних вимогах відмовити. Представник відповідача, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, вказав,що неповнолітня дитина [PERSON], опікуном якої є його дружина, з 2003 по 2005 роки проживала разом з своєю мамою у позивачки в квартирі в м.Коломия. Коли мати дитини гр.[PERSON] виїжджала за кордон, то вона завірила його дружину про те,що піклуватись дитиною буде позивачка. Однак, у 2005 році до них додому в с.Тростянка дитину привела інша бабуся [PERSON] і з того часу дитина проживає у них вдома, з 2013 року його дружина [PERSON] оформила опіку над дитиною. Вказав,що хоча формальна зміна реєстрації щодо неповнолітньої дитини не змінить її статусу чи умов проживання, однак вважає,що дитина повинна бути зареєстрована у позивачки у відповідності до СК України. Просить у позовних вимогах відмовити. Прокурор позовні вимоги заперечив, просить у позові відмовити, оскільки вважає, що дитина повинна мати місце реєстрації у відповідності до чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача Служби у справах дітей Коломийської міської ради, представника відповідачки, свідків та думку прокурора, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Згідно п.1 рішення виконкому Коломийської міської ради №233 від 18 грудня 2013 року неповнолітньому [PERSON] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування у зв`язку з тим, що його мати [PERSON] згідно рішення Коломийського міськрайонного суду від 14.10.2013 року була позбавлена батьківських прав, а батько [PERSON] записаний відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Згідно п.2 цього ж рішення за неповнолітнім збережено право проживання та користування квартирою [ADDRESS] в м. Коломия Івано-Франківської області. Власником квартири [ADDRESS] є позивачка по справі, [PERSON]. Даний факт підтверджується договором дарування квартири від 17 жовтня 2002 року, який є належним чином зареєстрований в Коломийській МБТІ (а.с.6). Неповнолітній [PERSON] є сином, [PERSON] - рідної сестри позивачки. Після розлучення [PERSON] з [PERSON], сестра позивачки знялася з реєстрації в с.Тростянка та за згодою позивачки зареєструвалася в квартирі [PERSON] зі своїм неповнолітнім сином. Однак, [PERSON] та неповнолітній [PERSON] не проживали та не проживають в квартирі позивачки, що підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] Інших даних,які б підтверджували факт проживання [PERSON] та [PERSON] представник відповідача суду не представив. Крім цього, як вбачається з документів , які є в матеріалах справи, а саме акту від 3.03.2010 року, складеного за участі комісії КПЕЖ, неповнолітній [PERSON] та його мати [PERSON] в квартирі позивачки не проживали більше 4 років. У відповідності до довідки, яка видана директором навчально освітньої школи - Пилипівською НВК,- неповнолітній [PERSON] навчається в 9 класі Пилипівського НВК з 2009 року, а місцем його проживання є с.Тростянка і проживає він разом з дідусем і бабусею. Розпорядженням від 25.12.2013 року №636 над неповнолітнім [PERSON] встановлено опіку, опікуном є бабуся дитини [PERSON], відповідачка в справі. У відповідності до ст.247 СК України дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право: 1) на проживання в сім'ї опікуна або піклувальника, на піклування з його боку; 2) на забезпечення їй умов для всебічного розвитку, освіти, виховання і на повагу до її людської гідності; 3) на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону; Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні. У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна. У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право. Таким чином, існує правова колізія між законодавчими актами, які мають однакову юридичну силу. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч.2 ст. 405 ЦК України). Згідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна норма є і в ст.ст.167,168 ЖК України, що стосується приміщення квартир. При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Як встановленому в судовому засіданні неповнолітній не є членом сім`ї позивачки, в спірній квартирі не проживав і не проживає, оскільки таких доказів суду не представлено. Наявність зареєстрованих інших осіб в квартирі позивачки, яка належить їй на праві власності, не дає їй можливості належним чином користуватись, володіти та розпоряджатись квартирою,оскільки в квартирі зареєстрована неповнолітня дитина, що накладає певні обмеження саме при розпорядженні та користуванні квартирою. Так, у відповідності до ст.32 ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім'ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей. Крім цього, позивачка несе певний матеріальний тягар, оскільки сплачує комунальні платежі, в тому числі за осіб, які зареєстровані, але не проживають в квартирі. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка має право власності та користування своїм житлом, однак позбавлена права розпорядження своїм житлом, оскільки є рішення Коломийської міської ради, яке обмежує її в праві розпорядження квартирою, яка належить їй на праві власності. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastWest Alliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ч.. Згідно ч. Згідно ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, але у будь-якому разі здійснення батьками своїх прав не може суперечити інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України), яка через вік та об'єм дієздатності не може у повному обсязі самостійно здійснювати свої права, зокрема, щодо обрання місця та умов проживання. Ці права, відповідно до ч.2 ст.14 СК України, здійснюють батьки, опікун чи особи за допомогою батьків чи піклувальника. Статтею 8 ЗУ "Про охорону дитинства" встановлено, що дитина має право на рівень життя, достатній для її розвитку, та батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Тобто є певні протиріччя, закладені законодавцем в ст.29 ЦК України та ст.247 СК України щодо встановлення місця реєстрації та проживання дитини. Таким чином, саме на батьків або на осіб, які є опікунами(піклувальниками) дитини, чинним законодавством покладено обов'язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 18.12.2013року неповнолітньому [PERSON] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Неповнолітній [PERSON] з 2005 року проживає у с. Тростянка Коломийського району разом з своїм опікуном в належних умовах, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 19.06.2013 року. А тому, це може стати підставою, згідно ст.405 ЦК України та ст.167 ЖК України, для визнання її такою, що втратила право користування квартирою позивачки, оскільки місцем проживання дітей до 10 років є місце проживання їхніх батьків (опікунів)(ст.29 ЦК України). Крім цього, неповнолітній [PERSON] не є членом сім`ї позивачки у встановленому законом порядку. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості, однак представник відповідача не надав суду належних доказів того, що неповнолітня дитина дійсно проживала в квартирі позивачки в період з 2003 по 2005 роки. Додана до матеріалів справи довідка про те, що дитина відвідувала дитячий садочок в м.Коломия в період з 2003 по 2005 роки свідчить тільки про те, що вона цей садочок відвідувала, однак не підтверджує самого факту проживання дитини в цей період в квартирі позивачки. Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. Суд приходить до висновку, що оскільки неповнолітній [PERSON], будучи зареєстрований в квартирі, що належить на праві приватної власності позивачці [PERSON], не проживав і не проживає в даній квартирі, місцем його постійного проживання з 2005 року є с.Тростянка Коломийського району разом з своєю бабусею [PERSON], відповідачкою в справі, яка є опікуном дитини, відповідно це перешкоджає праву власності, а саме правом розпорядження позивачкою своїм майном, відповідно позовні вимоги слід задовольнити. Суд зазначає, що неповнолітній [PERSON] постійно з 2005 року проживає у свого опікуна, призначеного у відповідності до чинного законодавства, який надає йому опіку і піклування, турбується про нього, і можлива зміна реєстрації дитини в майбутньому, жодним чином не позначиться на її житті і розвитку , так само як така зміна реєстрації не потягне будь-яких інших змін в житті дитини, окрім формальної зміни адреси, за якою дитина проживає тривалий термін, тобто узаконить той статус проживання дитини, який формально і реально існує на даний час. На підставі наведеного ст.41 Конституції України та ст.ст.21,29,319,321,325,386 ЦК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах Андрій Рудемко проти України» від 21.12.2010 року та «EastWest Alliance Limited" проти України» від 23.01.2014 року, ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства", ст.ст.14,155,160,167 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved