Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом та просив визнати за ним право власності на кватиру [ADDRESS] садовий будинок в садовому товаристві «Імпульс» масив «Дружба» по [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,05 га на території Сувидської сільської ради масив «Дружба» садове товариство «Імпульс» Вишгородського району Київської області після смерті [PERSON], яка померла [INFO] в порядку спадкування, мотивуючи свої вимоги наступним. [INFO] померла його дружина [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй на праві власності майно, а саме: кватира [ADDRESS] садовий будинок в садовому товаристві «Імпульс» масив «Дружба» по [ADDRESS] земельна ділянка площею 0,05 га на території Сувидської сільської ради масив «Дружба» садове товариство «Імпульс» Вишгородського району Київської області. За життя [PERSON] склала заповіт на ім?я позивача, яким заповіла останньому все належне їй на праві власності майно. Заповіт був нотаріально посвідчений. Після смерті дружини позивач звернувся до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини на підставі заповіту, однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки в нього були відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності спадкодавця на спадкове майно. В ході розгляду справи представник позивача уточнив свої позовні вимоги, в частині пред?явлення позову саме до відповідача [PERSON] та просив вимоги пред?явлені до Київської міської ради та Сувидської сільської Ради залишити без розгляду. В решті позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на наступне. Він стверджував про необхідність відкладення розгляду справи з метою вирішення спору між сторонами шляхом укладення мирової угоди, а також необхідністю зупинення провадження по справі в зв?язку з розглядом в касаційної скарги відповідача за її позовом до позивача про визнання заповіту [PERSON] недійсним. Представник відповідача наполягав на тому, що відповідач здійснювала спроби зв?язатись безпосередньо з позивачем з метою позасудового врегулювання спору, шляхом укладення між ними мирової угоди. Однак, через дії представників позивача, які відмовились надати їй номер телефону безпосередньо самого позивача, в день судового засідання 21.02.2017, вона не змогла цього здійснити. На запитання суду, щодо можливості відкладення розгляду справи з метою укладення між сторонами мирової угоди, представник позивача заперечив категорично та пояснив. Після смерті дружини позивач розшукуючи оригінали документів на майно, звертався безпосередньо до відповідача та отримав від неї негативну відповідь стосовно наявності в неї інформації про місце перебування останніх. Проте, під час розгляду даної справи в Апеляційному суді міста Києва, де відповідач була присутня особисто, на запитання головуючого вона повідомила, що оригінали правовстановлюючих документів знаходяться в неї в пред?явила їх для огляду. Відповідаючи на запитання головуючого апеляційної інстанції чому оригінали знаходяться в неї та чому вона їх не віддасть позивачу, відповідач зазначила, що не вважає його належним спадкоємцем і взагалі не розуміє вчинку матері щодо складення заповіту на нього, а не на неї - доньку. На запитання суду, представник відповідача, щодо умов мирової угоди з врахуванням вже викладеної в письмовому вигляді (заповіт складений на ім?я позивача) думки померлої, останній зазначив, що в разі погодження позивача на виділення відповідачу частки в спадщині, вона передасть оригінали правовстановлюючих документів. Крім того, представник відповідача, зазначив, що враховуючи висловлену Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ думку, викладену в ухвалі від 23.03.2016 по даній справі, щодо необхідності перевірки тверджень відповідача про підписання заповіту іншою особою, відповідач звернулась з позовом до Солом?янського районного суду м. Києва про визнання заповіту недійсним. На момент розгляду даної справи відповідачем подано касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а тому провадження по цій справі повинно бути зупинено. На запитання суду, щодо спроб відповідача, враховуючи часові проміжки розгляду даної справи в усіх судових інстанціях починаючи з січня 2015 року, вирішити даний спір з позивачем мирним шляхом, представник відповідача повідомив, що відповідач лише один раз в день судового засідання (21.02.2017) намагалась зв?язатись за допомогою телефону з позивачем, однак враховуючи його проживання на даний час в США і відмову представників останнього в наданні відповідачу його номеру, ця спроба зазнала невдачі. На це ж питання суду, представник позивача, повідомив, що відповідач дійсно намагалась в день судового засідання (21.02.2017) зв?язатись з позивачем, однак з розмови з донькою позивача представника повідомили про відсутність у позивача бажання не тільки укладати з відповідачем будь-які мирові угоди, але й взагалі спілкуватись. Таке рішення позивача було мотивоване ставленням самої відповідача безпосередньо до нього та волі її матері, яке виразилось в потайливому свідомому утриманні правовстановлюючих документів в себе та заперечення цього факту під час особистого звернення до неї позивача з питаннями. Щодо зупинення провадження у справі представник позивача заперечував, акцентуючи увагу на тому, що ухвала Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016 виходячи з положень та вимог чинного законодавства вже набрала законної сили, і підстави застосування положень ст.ст. 201,203 ЦПК України немає. Київська міська рада направила до суду письмові заперечення проти позову та просила розглядати справу за відсутності їх представника (Том2 а.с.65-66) Сувидська сільська рада Вишгородського району Київської області направила до суду письмові пояснення, зазначаючи, що оскільки в новій уточненій позовній заяві вона не вказана як відповідач, в неї відсутні будь-які правові підстав для направлення в судове засідання свого представника. Також, акцентувала увагу суду на тому, що земельна ділянка з садовим будинком, які є предметом спору по даній справі, знаходиться за межами населеного пункту, а тому вона не є «реєструючим суб?єктом щодо реєстрації нерухомого майна (в тому числі земельних ділянок) відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію нерухомого майна та їх обтяжень»». Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В свою чергу, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка в частині 1 вказує на підстави звільнення від доказування, зокрема, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], яка була дружиною [PERSON] (Том1 а.с.11,14). 11.05.2006 [PERSON] склала заповіт, який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом П?ятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] (Том1 а.с.7), яким заповіла на випадок своєї смерті все рухоме і нерухоме майно, що їй належатиме на день смерті [PERSON] (позивачу). Після смерті [PERSON] позивач звернувся 01.07.2017 до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини, а саме: кватири [ADDRESS] садового будинку в садовому товаристві «Імпульс» масив «Дружба» по [ADDRESS] земельної ділянки площею 0,05 га на території Сувидської сільської ради масив «Дружба» садове товариство «Імпульс» Вишгородського району Київської області. Після спливу встановленого законом шестимісячного строку на прийняття спадщини представник позивача звернулась до нотаріуса з заявою про видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії оформлену у вигляді постанови від 18.12.2014 (Том1 а.с.93). Підставою відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом стало не надання нотаріусу документів, які б посвідчували право власності померлої [PERSON] на все нерухоме майно. Крім самого позивача з заявою про прийняття спадщини після смерті матері звернулась і [PERSON] (відповідач). Однак, листом від 18.12.2014 приватним нотаріусом Єременко Л.О. було повідомлено останню про відсутність її права на обов?язкову частку у спадщині, і з урахуванням змісту наданого [PERSON] заповіту не закликання її до спадкування (Том1 а.с.95), який був отриманий особисто відповідачем 05.03.2015 про що свідчить особистий підпис останньої в матеріалах спадкової справи. Враховуючи роз?яснене приватним нотаріусом Єременко Л.О. позивачу його право на вирішення питання щодо встановлення права власності на майно в судовому порядку, останній звернувся до суду з позовом 12.01.2015, про що свідчить штамп суду в нижньому правому куті Вхід. №1269 від 12.01.2015 (Том1 а.с.2) Рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 10.09.2015 позовні вимоги [PERSON] до Київської міської ради, Сувидської сільської ради, третя особа: [PERSON] були задоволені та визнано за ним право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на: квартиру [ADDRESS] (загальна площа: 44,2 кв.м., житлова площа: 29,2 кв.м.); садовий будинок [ADDRESS] (загальна площа: 76,0 кв.м., основна площа: 37,6 кв.м.); земельну ділянку площею 0,050 га на території Сувидської сільської ради масив «Дружба» садове товариство «Імпульс» Вишгородського району Київської області (Том1 а.с.150-151) Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22.10.2015 рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10.09.2015 було залишено без змін (Том1 а.с.197-198) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016 рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10.09.2015 та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22.10.2015 скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (Том1 а.с.250-252) Так суд касаційної інстанції акцентував увагу на необхідності залучення [PERSON] в якості відповідача по даній справі, оскільки вона як і позивач зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а також в свої апеляційній скарзі вона звертала увагу суду на те, що заповіт на який посилається позивач, як на підставу визнання за ним права власності, підписаний не її матір'ю (спадкодавцем). Саме не залучення [PERSON] в якості відповідача по даній справі, враховуючи, що права визначені ЦПК України для відповідача і третьої особи (якою на той момент була [PERSON]І.) за своїм значенням та впливом на процес є різними, а також не роз'яснення судами сторонам з метою повного та всебічного з'ясування обставин, права на призначення експертизи по справі з метою перевірки тверджень [PERSON], і стали підставою для скасування рішень першої та апеляційної інстанцій. 08.06.2016 представник позивача подав уточнену позовну заяву, в якій визначив одного єдиного відповідача до якого будуть спрямовані його вимоги це - [PERSON] (Том2 а.с.23-25), яка була отримана особисто відповідачем 09.06.2016, що підтверджується розпискою на рекомендованому повідомленні (Том2 а.с.32) Крім того, в ході розгляду справи було встановлено, що в листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], третя особа: П'ята державна нотаріальна контора м. Києва про визнання заповіту недійсним. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27.10.2016 в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. В рамках розгляду цієї справи було проведено судову почеркознавчу експертизу, за висновком якої рукописний текст та підпис в заповіті складеному [PERSON] 11.05.2006 виконаний саме нею (Том2 а.с.81-82) Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21.12.2016 рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27.10.2016 було залишено без змін (Том2 а.с.83-87)Обставини встановлені даним судовим рішенням, що набрало законної сили, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тобто, на момент розгляду даної справи по суті питання, які існували під час перегляду справи в суді касаційної інстанції були вирішенні: позивачем було залучено [PERSON] в якості відповідача по справі, враховуючи той факт, що предмет спору безпосередньо стосується її інтересів, а сама відповідач звернулась до суду з позовом про визнання заповіту недійсним на підставі підписання останнього не її матір'ю [PERSON] (спадкодавцем), а іншою особою (що в свою чергу було спростовано висновком експерта). Разом з тим, суд акцентує увагу на твердженні, яке міститься в ухвалі суду касаційної інстанції від 23.03.2016, а саме: …. ураховуючи, що відповідно до ст..328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст..392 ЦК України. А тому слід зазначити наступне. Відповідно до п.1 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вже зазначалося судом раніше, 18.12.2014 приватний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки останнім не було надано документів, які б посвідчували право власності померлої [PERSON] на все нерухоме майно (Том1 а.с.93). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995, та інших нормативно-правових актів. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). На момент звернення до нотаріуса у позивача взагалі були відсутні будь-які правовстановлюючі документи на нерухоме майно, яке залишилось після смерті [PERSON], а також оригінал нотаріального посвідченого заповіту від 11.05.2006 на його ім?я. З приводу втрати документів на нерухоме майно 09.07.2014 позивач звертався до Солом?янського районного управління Головного управління в місті Києві МВС України (Том1 а.с.10), однак за допомогою прийнятих розшукових мір встановити місцезнаходження втрачених документів виявилось неможливим (Том1 а.с.9) Згідно довідки №1898 від 04.07.2014 виданої Комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Центру обслуговування споживачів №2 [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] з 1992 року по день смерті [INFO] (Том1 а.с.72) Дана квартира на праві власності була зареєстрована за [PERSON], згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об?єкти нерухомого майна Київської міської державної адміністрації КВ-2014 №68656 від 14.08.2014 (Том1 зворотній бік а.с.77) Згідно довідок Садівницького товариства «Імпульс» від 05.07.2014 [PERSON] є членом садового (гаражного) товариства «Імпульс» масиву «Дружба» з 16.09.1985 на підставі протоколу №10 від 16.09.1985, садовий будинок (гараж) розташований за адресою: [ADDRESS], пайовий внесок сплачено повністю (Том1 а.с.75-зворотній бік а.с.75) Однак, Управління держземагенства у Вишгородському районі Київської області не змогло на запит нотаріуса надати копію державного акта на право власності на земельну ділянку на ім?я [PERSON], оскільки Сувидською сільською радою не передавались примірники державних актів на зберігання (Том1 зворотній бік а.с.83) Під час звернення позивача до суду, останнім в якості підтвердження належності померлій [PERSON] спірного нерухомого майна, було додано до матеріалів технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] (Том1 а.с.17-18), державний акт на право приватної власності на землю видане [PERSON] [NUMBER] на земельну ділянку розташовану на території Сувидської сільської ради масив «Дружба» садове товариство «Імпульс» площею 0,050 га (Том1 а.с.19), довідку - на нерухоме майно №717 від 18.09.2014 Комунального підприємства «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» про те, що садовий будинок [ADDRESS] станом на 31.12.2012 зареєстровано в КП «Вишгородське БТІ» (Том1 а.с.20), технічний паспорт на садовий (дачний) будинок розташований за адресою: [ADDRESS] (Том1 а.с.21-26) Щодо клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі, суд вважає за необхідне акцентувати увагу на наступному. Визначаючи підстави зупинення провадження по справі представник відповідача посилався на п.4 ч.1 ст.201 та п.3 ч.1 ст. 203 ЦПК України. Положеннями даних норм ЦПК України встановлений обов?язок суду зупинити провадження у справі в разі неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства. В свою чергу положеннями п.3 ч.1 ст. 203 ЦПК України визначений строк на який здійснюється таке зупинення - до набрання законної сили судовим рішенням. Так, відповідно до ст. 223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили, після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Тобто, станом на момент звернення представника відповідача з вищевказаним клопотанням рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27.10.2016, яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, та було оскаржене [PERSON] до суду апеляційної інстанції. Саме рішення першої інстанції від 27.10.2016 було ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21.12.2016 було залишено без змін. А тому, виходячи з вимог чинного законодавства вказаних вище, будь-яких підстав стверджувати про наявність обставин, які зумовлюють необхідність зупинення провадження по справі немає. Окремо слід коротко зупинитись на клопотанні представника відповідача про оголошення перерви в судовому засіданні з метою укладення мирової угоди. Підстави та порядок укладення та затвердження судом укладеної сторонами мирової угоди встановлені ст.. 175 ЦПК України. За своєю суттю мирова угода є договором, який укладається для врегулювання спору шляхом взаємних поступок. Мирова угода укладається сторонами (позивачем і відповідачем) і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" суддя вправі викликати позивача повторно, якщо відповідач виявив згоду добровільно виконати вимоги позивача чи укласти мирову угоду. Якщо сторони виявили намір укласти мирову угоду, то при необхідності їм може бути надана можливість оформити умови мирової угоди, для чого суд оголошує перерву в судовому засіданні (п.24 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України). Разом з тим, висловлене представником бажання відповідача щодо укладення такої мирової угоди не було підтримано в судовому засіданні уповноваженим представником позивача, і навіть акцентовано увагу суду на категоричному негативному ставленні позивача до такої можливості. Тому враховуючи обов?язок суду щодо сприяння сторонам у добровільному вирішенні спору, захисту їх законних прав та інтересів, а також висловлену думку представника позивача, в суду відсутні правові підстави для оголошення перерви з метою вирішення питання щодо можливості укладення мирової угоди. Встановлені та наведені вище судом обставини дають підстави стверджувати про те, що є всі підстави для задоволення вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на кватиру [ADDRESS] садовий будинок в садовому товаристві «Імпульс» масив «Дружба» по [ADDRESS] земельну ділянку площею 0,05 га на території Сувидської сільської ради масив «Дружба» садове товариство «Імпульс» Вишгородського району Київської області після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Щодо вимог до Солом'янської РДА в м. Києві та Сувидівської сільської ради, то за клопотанням представника позивача, суд залишає їх без розгляду. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню і судові витрати.

Outcome: approved