Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.10.2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» і з відповідачів солідарно на користь позивача стягнуто заборгованість за Кредитним договором № 003-2902/840-0177 від 21.09.2007 року у розмірі 1159124, 24 грн. Рішення суду набрало законної сили. До цього часу рішення суду не виконано. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідачів солідарно на користь Банку суму інфляційних витрат та 3 % річних у розмірі 1091704, 49 грн., а також судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що інфляційні витрати не можуть нараховуватися за даними зобов"язаннями, оскільки кредит був виданий в іноземній валюті. Також представник зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, а тому подав заяву про застосування до даних правовідносин строку позовної давності. На підставі викладеного представник відповідачки просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Відповідач [PERSON] на початку судового розгляду позовні вимоги не визнав, повністю підтримав пояснення представника відповідачки, просив у задоволенні позову відмовити. У подальшому відповідач у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 21.09.2007 року між ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк" та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 003-2902/840-0177. З метою забезпечення виконання зобов"язань за Кредитним договором між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений Договір поруки № 003-2902/840-0177-Р від 21.09.2007 року, відповідно до умов якого поручитель зобов"язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов"язань, що виникли з кредитного договору, укладеного між Банком та позичальником, у повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.10.2013 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ "Універсал Банк" і з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь позивача стягнуто заборгованість за Кредитним договором у розмірі 887395, 91 грн. та судові витрати по справі. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.02.2014 року позовні вимоги Банку задоволено повністю і з відповідачів солідарно на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 1159124, 24 грн. та судові витрати по справі. На виконання судового рішення позивачу були видані виконавчі листи, що були пред'явлені до виконання до Відділу ДВС. Станом на момент подачі позову до суду судове рішення відповідачами виконано не було. Відповідно до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті чого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 17 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року передбачено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. З урахуванням вимог діючого законодавства та невиконання боржником своїх зобов"язань за кредитним договором Банком було здійснено нарахування заборгованості, зокрема, 3 % річних у розмірі 83266, 40 грн. за період з лютого 2014 року по липень 2016 року включно, а також інфляційні втрати за вказаний період у загальному розмірі 1008438, 09 грн., що підтверджується відповідним розрахунком. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому у законодавстві визначаються різні поняття: такі як "строк дії договору" та "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Відповідно до п. 18 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. При цьому слід ураховувати, що проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК). Але при розгляді справи встановлено, що кредитні кошти були видані відповідачці не у національній валюті, а у доларах США, а тому суд вважає, що підстав для стягнення з відповідача на користь Банку інфляційних витрат немає. Позовні вимоги Банку у частині стягнення з відповідачів 3 % річних за період з лютого 2014 року по липень 2016 року включно 83266, 40 грн. підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, що не виконано боржником, не припиняє зобов"язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов"язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Така позиція суду підтримується і Верховним Судом України, яка викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України по справі № 3-57гс10 від 20.12.2010 року. Враховуючи те, що відповідачами на даний час рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.10.2013 року не виконано, суд вважає, що відповідачі повинні сплатити Банку 3 % річних за період прострочення виконання зобов"язання, розмір яких, згідно розрахунку Банку, становить 83266, 40 грн. Що стосується заяви представника відповідачки про застосування строку позовної давності, то слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. Як вбачається з письмових матеріалів справи, судове рішення набрало законної сили 19.02.2014 року, Банк звернувся до суду з даним позовом у серпні 2016 року, тобто з дотриманням передбаченого діючим законодавством строку позовної давності. Зважаючи на вищевикладене, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що підстав для задоволення заяви представника відповідача про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності немає. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Банку підлягають частковому задоволенню і з відповідачів солідарно на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних за період з лютого 2014 року по липень 2016 року включно у розмірі 83266, 40 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів солідарно на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378, 00 грн., відповідно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial