Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

В грудні 2016 р. ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги мотивували тим, що між ВАТ "Державний ощадний банк України", правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено кредитний договір, на умовах якого кредитор надав [PERSON] кредит, а споживач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ВАТ "Державний ощадний банк України" та відповідачем укладено іпотечний договір. Оскільки на даний час в добровільному порядку не сплачена прострочена заборгованість по кредитному договору, позивач просив суд для погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на нерухоме майно відповідно до іпотечного договору від 05.06.2007; визнати спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації в розмірі не нижчою 1068700,00 грн., але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В подальшому до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява. Позивач просив суд для погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на нерухоме майно відповідно до іпотечного договору від 05.06.2007 р.; визнати спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації в розмірі не нижчою 1068700,00 грн., але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також до суду від представника відповідача та третьої особи надійшли заперечення. 10.04.2017 до суду від представника відповідача та третьої особи надійшла зустрічна позовна заява. Просив суд встановити поруку [PERSON] за кредитним договором №1047-1 від 05.06.2007 р. згідно Іпотечного договору від 05.06.2007 р. припиненою. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити, вимоги за зустрічним позовом не визнав. В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи проти задоволення первісного позову заперечував, вимоги за зустрічним позовом підтримав та просив їх задовольнити. Дослідивши надані докази, вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне. 05.06.2007 р. між ВАТ "Державний ощадний банк України" та [PERSON] було укладено кредитний договір №1047-1, на умовах якого кредитор надав позичальнику кредит у розмірі 50000 дол. США, з кінцевим терміном повернення 04.06.2017, а споживач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним. 05.06.2007 р. між ВАТ "Державний ощадний банк України" та відповідачем укладено договір іпотеки, предметом якого стала чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS]. Факт укладення даного договору підтверджується підписом відповідача. На основі укладеного між позивачем та відповідачем договору суд робить висновок про виникнення зобов'язальних правовідносини між сторонами. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.01.2016 р. з [PERSON], [PERSON] стягнуто в солідарному порядку на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" заборгованість за кредитним договором №1047-1 від 05.06.2007. Рішення набрало законної сили 09.02.2016. Постановою від 29.04.2016 відкрито виконавче провадження №50981144. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В ч. 1 ст. 527 ЦК України зазначається, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з ч. 1 ст. 530 цього кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З розрахунку заборгованості за договором № 1047-1 від 05.06.2007 вбачається, що [PERSON] має заборгованість за даним договором, що підтверджує факт порушення ним умов кредитного договору та не виконання зобов'язань, що випливають з нього. В ч. 1 ст. 610 ЦК України вказується, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В позовній заяві позивач вказує, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором №1047-1 від 05.06.2007 складає 34 533,33 дол. США та 297 212,42 грн., з яких: 29 169,75 дол. США - сума заборгованості за основним боргом, 3 771,67 дол. США - сума заборгованості за процентами, 1 591,91 дол. США - сума заборгованості за комісією, 29 7212,42 грн. - пеня, 3 453,33 дол. США - розмір штрафу за п. 7.2 іпотечного договору, 2 100,75 грн. - сума 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитом. Як вбачається з висновку з незалежної оцінки майна, ринкова вартість спірної квартири станом на 18.11.2016 становить 1 068 700,00 грн. Позичальником в односторонньому порядку порушені умови Кредитного договору. Статтями 589, 590 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави у разі, коли зобов'язання не буде виконане у встановлений строк (термін). Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги. Згідно з ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до п. 6.2. Іпотечного договору, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в п. 6.6 договору. Згідно з п. 6.4.1 договору у випадку, якщо предмет іпотеки буде реалізовано, кошти, виручені від продажу, направляються в першу чергу на погашення зобов'язання, а також на покриття зазначених у п. 4.3 цього договору. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті " протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Таким чином для застосування вище зазначеного положення необхідно 3 умови: надання кредиту в іноземній валюті, нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника та за умови, що у власності позичальника немає іншого майна у власності, загальна площа такого майна має не перевищувати 140 кв. м. Як вбачається з матеріалів справи, кредит надано в іноземній валюті, що підтверджується копією кредитного договору. Згідно з відомостями довідки адресно-довідкового бюро, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS], тобто таке нерухоме майно, яке передане в іпотеку, є місцем постійного проживання позичальника. Згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна загальна площа вказаної квартири становить 80,4 кв. м. У відповідача іншого нерухомого майна у власності немає. Як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви, відповідач вказує, що порука відповідача припинилась, оскільки позивач звернувся до суду з позовом зі спливом 34 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто зі спливом 6-місячного строку. Суд не погоджується з таким твердженням відповідача виходячи з наступного. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 № 5 При вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Таким чином, суд приходить до висновку, що іпотека та порука є різними видами забезпечення. Саме тому вони регулюються різними нормами. Відповідач, зокрема, посилається на застосування в даному випадку ст. 559 ЦК України, проте дана стаття в даному випадку застосуванню до відносин за договором іпотеки застосуванню не підлягає. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд України в постанові від ВСУ від 16.12.2012 зазначено, що на відносини майнової поруки норми ст. 559 ЦК щодо припинення поруки не поширюються, оскільки іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572-593) гл. 49 ЦК та спеціальним законом. Статтями 17-19 Закону № 898-IV встановлено підстави припинення іпотеки, істотні умови договору іпотеки, внесення змін і доповнень до нього. Крім того, за загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи. У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням. Тобто, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в справі 6-786цс17 в Постанові від 15.05.2017 р. Тобто, представник відповідача помилково вказує на припинення поруки, ототожнюючи значення зобов'язання за договором поруки та договором іпотеки. Крім того, судом встановлено, що боржником після рішення суду, заборгованість перед Банком не погашалась, відповідно зобов'язання за кредитним договором не виконувались. Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову. У своїх запереченнях представник відповідача вказував, що кредитний договір не має графіку платежів та не розписано сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Відповідно до п. 2 абз. 4 ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту". Як слідує з матеріалів справи, відповідно до розрахунку планових ануїтентних платежів визначено сукупна вартість кредиту та зазначено всі вартісні елементи кредиту: процентна ставка, термін кредиту, строки погашення, всі витрати разом з відсотками, комісійні тощо. (а. с. 9-10). Такий графік підписаний споживачем, що свідчить про його згоду з його умовами. Крім того, відповідно до повідомлення про умови кредитування від 23.05.2007 р. споживач підтвердив свою обізнаність про умови кредитування, зокрема, про перелік витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням. Вказане спростовує твердження представника відповідача та третьої особи про відсутність графіку платежів, сукупної вартості кредиту та інших фінансових зобов'язань споживача. В своїх запереченнях представник відповідача також вказав на незаконність вимог про стягнення з боржника штрафу в розмірі 3453,33 дол. США, пені та комісійних винагород. На підтвердження своїх тверджень зазначив лише про безпідставність вказаних сум в розрахунку заборгованості. Вказав, що споживачем вже було сплатив комісійну винагороду у розмірі 387,11 дол. США. Згідно з п. 7.2 Іпотечного договору від 05.06.2007 р. за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань, передбачених п. 3.3 цього договору, іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 10% вартості невиконаного зобов'язання та відшкодовує понад неустойку спричинені збитки в повному обсязі. Відповідно до п. 3.3.9. Іпотечного договору (на який в позовній заяві посилається позивач) на момент укладання цього договору, за власний рахунок застрахувати предмет іпотеки на суму оцінки, вказану в п. п. 1.3 цього договору, зокрема, але не виключно, від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування на користь іпотекодержателя на весь строк дії цього договору або на один рік з наступним його переукладанням кожного року до повного погашення заборгованості за кредитним договором та надати іпотекодержателю належним чином оформлені відповідні документи на підтвердження вчинення таких дій. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 30.11.2011 р. укладено договір добровільного комплексного страхування: майна, переданого в іпотеку. Строк договору до 01.12.2012 р. Аналізуючи зазначене, суд приходить до висновку, що укладаючи вказаний договір, відповідач підтвердив свою згоду на виконання обов'язків за п. 3.3.9 Іпотечного договору, а враховуючи, що договір від 30.11.2011 р. було укладено строком на один рік, то відповідач зобов'язаний переукладати його кожен рік до повного погашення кредиту. Інших підстав незаконності відповідач не зазначає. Згідно з п. 1.12. кредитного договору від 05.06.2007 р. за надання банківських послуг позичальник сплачує банку наступні комісійні винагороди: надання кредиту в розмірі 300,00 грн., супроводження кредиту в розмірі 0,05% від залишку фактичної заборгованості , зміна умов цього договору за ініціативою позичальника, розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні частини основного боргу або залишку заборгованості за кредитом за ініціативою позичальника. Відповідно до п. 5.2 кредитного договору від 05.06.2007 за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом,комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов'язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0,05% від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення. Договір підписаний споживачем, що свідчить про його ознайомлення та згоду з його умовами. Доводи представника відповідача щодо безпідставності заборгованості по штрафу, пені та комісійних винагородах лише через відсутність вартісних елементів кредиту в договорі (про які мова йшла в рішенні вище) спростовуються судом та однозначно зазначається, що ці платежі (комісійна винагорода, штраф, пеня) обумовлені сторонами в договорі, що унеможливлює застосовувати в даному випадку положення ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", на яку посилається заявник. Представник відповідача не надав суду доказів щодо сплати боржником комісійної винагороди у розмірі 387,11 дол. США, натомість розрахунок заборгованості наданий позивачем свідчить про сплату боржником комісії в розмірі 337,11 дол. США. Таким чином, суд не знаходить підтверджень доводам представника позивача щодо незаконності та безпідставності заборгованості по штрафу, пені та комісійній винагороді, з-поза як, по-перше, боржник з умовами договору погодився та засвідчив це своїм підписом, по-друге, боржник виконував вказані умови договору. Крім того, відповідач просив суд застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення з відповідача пені та штрафу. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Враховуючи, що з розрахунку суми заборгованості по пені, який наданий представником Банку ( а. с. 38-62) не можливо встановити сплату споживачем сум в рахунок погашення пені, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з боржника заборгованості по пені підлягають задоволенню в межах річного строку позовної давності, тобто в сумі 156539,46 грн. за період з 26.12.2015 по день звернення до суду з позовом. Що стосується вимог про застосування строку позовної давності до заборгованості по штрафу, то враховуючи те, що його пораховано за допомогою однієї арифметичної дії (34533,33 дол. США+10%=3453,33 дол. США) і матеріали справи не містять іншого розрахунку по штрафам, суд позбавлений можливості в даному випадку застосувати строк позовної давності. Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Суд зазначає, що у відповідності до вимог "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті " мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак, мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений вище зазначеним Законом, не позбавляє кредитора права на стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати зазначене майно. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в сумі 3459,58 грн., що були понесені позивачем у справі і документально підтверджені.

Outcome: partial