Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про поновлення його на посаді майстра виробничої дільниці філії Баштанського району Східного округу ПАТ «Миколаївобленерго». На обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що з 11.11.2016 року працював на посаді майстра виробничої дільниці з ремонту та технічного обслуговування розподільних мереж групи з ремонту та технічного обслуговування розподільних мереж № 2 філії Баштанського району Східного округу ПАТ «Миколаївобленерго». Наказом міністра оборони України № 40 від 15.06.2017 року позивача було призвано на військову службу як офіцера запасу строком на 18 місяців. 19.06.2017 року позивачем було подано заяву про увільнення відповідно до ст. 39 КЗпП України від роботи на строк перебування на військовій службі. 24.06.2017 року позивачу стало відомо, що його було звільнено з роботи згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України. Вважає вказане звільнення незаконним, оскільки ним подавалася заява не про звільнення, а про увільнення від роботи на період проходження військової служби. Також за ним зберігається місце роботи, посада та заробіток відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України. Крім того, на час звільнення він перебував у відпустці. А тому просив суд скасувати наказ про його звільнення та поновити його на роботі. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вказавши, що позивача було призвано не у зв'язку з мобілізацією, а за призовом осіб офіцерського складу та позивач призваний не в особливий період, а фактично в мирний час, оскільки особливий період діяв лише протягом строків мобілізації, вказаних у відповідних Указах Президента, а воєнний час не вводився, а тому на позивача гарантії, передбачені ч.3 ст. 119 КЗпП України не поширюються, крім того, перед звільненням позивача було відкликано з відпустки, про що позивач ознайомлювався. Вважаючи, що позивача звільнено з посади законно, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши наявні в справі матеріали (копію трудової книжки [PERSON] [NUMBER]; копію витягу з наказу міністра оборони України від 15.06.2017 року № 400; копію повідомлення ПАТ «Миколаївобленерго» від 21.06.2017 року № 06/39-424; копію графіку надання відпусток працівникам філії ПАТ «Миколаївобленерго» Баштанського району Східного округу на 2017 рік; копію повідомлення від 19.05.2017 року; копію наказу про надання відпустки №98-В від 19.05.2017 року; копію наказу про надання відпустки №1320-В від 09.06.2017 року; копію розпорядження №157 від 19.06.2017 року; копію наказу про припинення трудового договору №876-К від 21.06.2017 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог та доказів, наданих сторонами, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і необхідність задоволення позову про поновлення позивача на роботі. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 19.08.2013 року перебував з відповідачем у трудових відносинах та з 11.11.2016 року працював у філії Баштанського району Східного округу ПАТ «Миколаївобленерго» на посаді майстра виробничої дільниці з ремонту та технічного обслуговування розподільних мереж групи з ремонту та технічного обслуговування розподільних мереж 10/0,4 кВ № 2. Наказом міністра оборони України від 15.06.2017 року № 400 [PERSON] призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 місяців та призначено слухачем 7 курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Наказом генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» № 876-к від 21.06.2017 року [PERSON] звільнено з займаної посади відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту -на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Оскільки позивача призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу і даний вид військової служби передбачений в переліку, що міститься в ч.3 ст. 119 КЗпП України, то на позивача поширюються закріплені в даній нормі гарантії на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення позивача з військової служби. Тому суд не погоджується з позицією відповідача щодо того, що гарантії, встановлені ч.3 ст. 119 КЗпП України поширюються лише на призов під час мобілізації, а на призов позивача не поширюються. Вирішуючи питання про те, чи був призваний позивач протягом дії особливого періоду, суд враховує процитовані вище норми що визначають суть особливого періоду та початок його перебігу, проте не визначають закінчення такого періоду. А тому висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням вказаних в законі визначень особливого стану, мобілізації, демобілізації та змісту указів Президента України, який уповноважений оголошувати такі стани, а також уповноважений своїми указами вводити в дію відповідні рішення Ради Національної безпеки та оборони України. При цьому, суд визнає загальновідомим факт ведення військових дій на території України до теперішнього часу, у зв'язку з чим особливий період, про який йде мова в ч.3 ст. 119 КЗпП України, закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, а тому відсутні підстави вважати, що призов позивача є призовом у мирний час. Більш того, військові дії не закінчені, а тому відбудовні дії, які вказані у законодавчому визначені особливого періоду як кінцевий етап особливого періоду, ще навіть не починались. Періоди ж, на які посилається відповідач у своїх запереченнях, є періодами мобілізації, а не періодами особливого стану. Враховуючи те, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду і до того ж законом не визначено чіткого порядку його припинення, а в Україні такий період розпочався 18.032014 року за Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014 і триває по даний час, тому суд приходить до висновку про незаконність звільнення [PERSON] з роботи у зв'язку з його призовом на військову службу за призовом осіб офіцерського складу в особливий період. Посилання відповідача на відповідне рішення апеляційної інстанції в іншій справі адміністративного судочинства на висновки суду не впливає, оскільки таке судове рішення не відноситься до категорій рішень, визначених ст. 360-7 ЦПК України, які є обов'язковими для суду. Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Із ст. 11 ч.1 ЦПК України слідує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В супереч вказаним нормам, відповідачем не доведено законність звільнення позивача з посади, оскільки звільнення з роботи позивача, який проходить військову службу за призовом осіб офіцерського складу,відбулося саме в особливий період. Таким чином, відповідачем не доведено правомірність звільнення позивача із займаної посади. За таких обставин, позивача звільнено всупереч положень закону без достатніх на те підстав, тому позовні вимоги про його поновлення на роботі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що ж стосується вимог позивача про скасування наказу про його звільнення, то суд враховує положення ст. 4 ЦПК України, відповідно до якого здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, способом захисту порушених прав позивача при його незаконному звільненні є відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України рішення про його поновлення на роботі, проте норми КЗпП України не передбачають скасування рішення роботодавця про звільнення, а тому суд вважає, що в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити, оскільки такий спосіб захисту не передбачений законом, а отже суперечить ст. 4 ЦПК України. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Проте, в даному позові позивач не ставить вимог про стягнення середнього заробітку та сторони не надали суду будь-яких доказів щодо розміру заробітної плати позивача перед його звільненням, а, як було вказано вище, за ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За такого суд не може за відсутності відповідних позовних вимог та доказів щодо цього з власної ініціативи вирішувати питання про виплату працівникові середнього заробітку. Оскільки позивача за подібною категорією справ звільнено від сплати судового збору - з відповідача на користь держави підлягає стягненню 640 грн. судового збору відповідно до ставок, визначених п.п.1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", оскільки відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється саме за подання особою відповідної позовної заяви, а за подачу фізичною особою подібного позову (якби позивач не був звільнений від сплати судового збору) судовий збір становив би саме 640 грн. На підставі викладеного, ч.3 ст. 119, ст. 235 Кодексу законів про працю України та

Outcome: partial