Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач 09.09.2015 року звернувся в суд з даним позовом, в якому просив стягнути заборгованість по кредитному договору. При цьому посилається на те, що 19.04.2007 року між АКБ "Правекс-Банк" правонаступником якого є ПАТ КБ "Правекс-Банк" та відповідачем було укладено кредитний договір №549-007/07Р, за яким останньому було надано кредит у розмірі 10 578 дол. США зі сплатою 11,99 відсотків на рік, строком до 19.04.2014 року. Умови договору відповідач не виконувала належним чином, щомісячно кредит не погашав, сплату відсотків не проводила, таким чином строк прострочення за кредитом за період з 09.12.2009 року по 09.12.2014 року складає в сумі 29741,93 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності, не заперечував щодо заочного розгляду справи, просив позов задовольнити. Відповідач не з'явилася в судове засідання, подала заяву про розгляд справи за її відсутності в якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у зв'язку з пропуском позовної давності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що між сторонами існують зобов'язальні правовідносини, які регулюються ст. ст. 509,510,526,527,530, 651 ЦК України. Судом встановлено, що 19.04.2007 р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, за яким останній було надано кредит у розмірі 10 578 дол. США зі сплатою 11,99 відсотків на рік, строком до 19.04.2014 року. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила: за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та ч.5 ст.261 ЦК). Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно наданого розрахунку заборгованості за кредитом, відповідач сплатив останній платіж у серпні місяці 2010 року та вже з 01.09.2010 року починається нараховуватися заборгованість за кредитом. Тому саме з цього моменту банк дізнався про порушення відповідачем виконання зобов'язання за кредитним договором. Тому, можна прийти до висновку, що позивач без поважних причин, навмисно затягував строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, з метою збільшення суми заборгованості відповідача по відсоткам, пені, неустойці. 3 наведеного вбачається, що строк позовної давності закінчився - у вересні 2013 року. Позивач звернувся до суду позовом про стягнення заборгованості у вересні 2015 року. Тобто прострочивши своє право на таке звернення більш, як на три роки. Відповідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно п. 31 Постанови №5 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ визначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і крмінальних справ за № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року "Про окремі питання застосування строків позовної давності" додатково роз"яснив, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Зазначене роз'яснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду. Одночасно було роз'яснено положення частини 3 та 4 ст. 267 ЦК України, що полягає в тому, що "позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Доказів про вчинення боржником в межах позовної давності будь-яких дій. що свідчать про визнання ним свого боргу (сплата будь-якого платежу, надання банку письмової заяви про визнання боргу тощо), як і доказів на підтвердження поважності пропущення строку позовної давності, представником позивача не надано, а тому відсутні підстави для переривання перебіг) позовної давності та визнання поважними причин її пропущення відповідно до ст.сг. 264. 267 І І,К України. Оскільки у суду немає підстав для поновлення строку позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності без поважних причин та не просив його поновити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed