Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивачка, [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], як законного представника малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], з урахуванням уточнень від 15.10.2014 р., третя особа: орган опіки та піклування Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, - про визнання особи такою, що втратила право користування житлом і зобов»язання зареєструвати її за місцем проживання матері. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що являється власником [ADDRESS]. За адресою цієї квартири зареєстрований її син, [PERSON], та його донька - онука, [PERSON], [INFO], яка з 15.07.2013 р. за місцем реєстрації не проживає, а проживає відповідно до договору між батьками від 15.07.2013 р. з матір»ю, [PERSON], яка з невідомих причин відмовляється її зареєструвати за місцем фактичного проживання. Наявність реєстрації онуки за адресою спірної квартири перешкоджає їй у повній мірі розпоряджатися своїм майном, що порушує права власника, передбачені ст. 319 ЦК України. Вважає, що онука втратила право користування житлом за місцем реєстрації відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України. Позивачка просить визнати малолітню, [PERSON], [INFO], такою, що втратила право на користування житлом у квартирі [ADDRESS], місце проживання якої визначено з матір»ю, [PERSON], яку зобов'язати зареєструвати доньку за місцем свого проживання. Відповідачка, [PERSON], як законний представник малолітньої доньки, [PERSON], [INFO], позовні вимоги не визнала, у письмових запереченнях зазначила, що вважає їх необгрунтованими та безпідставними. Відповідно до договору між батьками про здійснення батьківських прав від 15.07.2013 р. сторони договору домовились, що спільна малолітня дитина буде постійно проживати разом з матір'ю за місцем її проживання в Україні або тимчасово - в іншому місці в Україні та за межами України, в разі виїзду дитини на навчання, відпочинок, лікування чи оздоровлення в супроводі матері або батька, або самостійно (пункт 2.1.). Пунктами 5.3.-5.7. договору визначено, що дитина може тривалий час (канікули, відпустка) перебувати з батьком без матері, у тому числі за місцем його проживання. Умовами договору не передбачено заборони на відвідування дитиною місця проживання батька, та перебування за місцем його проживання (реєстрації). У контексті даного спору необхідно розрізняти поняття - право користування житлом та реєстрація місця проживання/тимчасового перебування, а також той факт, що онука позивачки є досі членом її сім'ї. Позивачка фактично позбавила свою онуку права користування житлом, передала квартиру в користуванням (оренду) третім особам. Протягом останнього року батько, [PERSON], жодного разу, не зважаючи на прагнення та бажання дитини, не дозволив їй приїхати до звичного місця проживання або не забрав до себе за адресою спірної квартири, не проводить з нею вихідні, світкові дні, канікули та відпустку. Позивачка як баба не доволяє дитині перебувати у квартирі, не ураховує і того, що за адресою спірної квартири вона зареєстрована за місцем навчання, обліку у поліклініці. Малолітня дитина - онука позивачки, є членом її сім»ї, не проживає в спірній квартирі за поважних причин, а саме, за відсутністю можливості вирішення цього питання самостійно в силу свого віку, а вона, як мати дитини, не має самостійного права на проживання в спірній квартирі. Дитина не може самостійно, без нагляду дорослих перебувати у квартирі та здійснювати своє самостійне право на користуванн житлом, якщо на це не буде волі та бажання позивачки і її сина, тим більше - у квартирі, переданій в користування третіх осіб, що свідчить про створення штучної ситуації з метою позбавлення онуки права на користування житлом, тому відсутні правові підстави до позбавлення її права користування житлом. Листа представника позивачки від 01.08.2014 р., в якому йшла мова про зняття доньки з реєстраційного обліку, не отримувала, крім того у ньому питання про право користування житлом не ставиться. Позивачка доказів порушення її прав з боку дитини не надала, про існування таких доказів суд не повідомила. Позивачка та її представник у позовній заяві не зазначили, які саме права з переліку прав, викладених у ст. 319 ЦК України, порушила дитина, доказів порушення її прав з боку дитини не надала, про існування таких доказів суд та сторони не повідомила. Малолітня дитина, незалежно від місця фактичного проживання, має право користування спірним жилим приміщенням, крім того за місцем реєстрації не проживає не з власної ініціативи. Право дитини, захист її інтересів регламентується чинним законодавством України, зокрема: Законом України «Про охорону дитинства» ( ст. 18) , положеннями Житлового кодексу, а також Конвенцією про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (ст. З). Крім того, позовні вимоги про зняття з реєстраційного обліку не можуть розглядатись в межах цивільного судочинства, тому в цій частині повинно бути відмовлено у відкритті провадження. З наведених підстав відповідачка просила у задоволенні позову відмовити. У судове засідання позивачка не з»явилася, її представник на підставі довіреності подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з наведених підстав, просить задовольнити і розглянути справу в порядку заочного провадження. Відповідачка, [PERSON], як законний представник малолітньої доньки, [PERSON], 2005 р. народження, у судове засідання повторно не з'явилась, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомила. Представник третьої особи, органу опіки та піклування Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, на підставі довіреності, Бойко М.В., у судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просить ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову, враховуючи інтереси малолітньої дитини. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних даних і доказів, і ухвалити заочне рішення, оскільки представник позивача проти такого вирішення справи не заперечує. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, тобто на батьків. У відповідності до ст. 18 цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Суд установив, що позивачка, [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу квартири № 2863 від 30.12.1997 р., укладеного на біржі малих підприємств, зареєстрованого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна» 05.01.1998 р., придбала у Київської міській ради народних депутатів [ADDRESS] (а. с.4). У спірній квартирі, що належить позивачці на праві власності, з 24.03.1998 р. зареєстрований її син, [PERSON], та з 15.04.2010 р. - його малолітня донька, [PERSON], [INFO], - онука позивачки (а. с.5 ). Батьки малолітньої, [PERSON], розлучилися, дівчинка за місцем реєстрації понад рік не проживає, а проживає разом з матір»ю, [PERSON]. Позивачка позовні вимоги мотивує тим, що наявність реєстрації онуки перешкоджає їй у повній мірі розпоряджатися квартирою, порушує її права, передбачені ст. 319 ЦК України. Відповідно до договору між батьками про здійснення батьківських прав від 15.07.2013 р. батьки малолітньої, [PERSON], у добровільному порядку домовились, що спільна дитина буде постійно проживати разом з матір'ю за місцем її проживання в Україні або тимчасово - в іншому місці в Україні та за межами України, в разі виїзду дитини на навчання, відпочинок, лікування чи оздоровлення в супроводі матері або батька, або самостійно (пункт 2.1.) ( а. с. 6-9). При вирішенні спору суд виходить із наступних положень законодавства. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. (ч.ч.1-4 ст.319 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1, ч.2 ст.321 ЦК України). Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч.ч.1-3 ст.156 ЖК України). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Наведені обставини у письмових запереченнях визнала та підтвердила мати малолітньої [PERSON] - [PERSON], пояснюючи тим, що дитина з огляду на вік не може самостійно, без нагляду дорослих перебувати у спірній квартирі та здійснювати своє право на користування житлом, тим більше - переданій у користуванні третіх осіб, а вона ж, як мати, не наділена самостійним правом на проживання в цій квартирі, проте вважає це створенням позивачкою штучної ситуації з метою позбавлення онуки права користування житлом, тому вважає, що відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право на користування житлом. Проте, при вирішенні спору суд не приймає до уваги заперечення відповідачки, ураховуючи, що батьки малолітньої, [PERSON], після розлучення у добровільному порядку визначили місце проживання дитини з матір»ю, за її місцем проживання, уклавши нотаріально посвідчений договір про здійснення батьківських прав від 15.07.2013 р., з того часу понад рік дівчинка за місцем реєстрації в спірній квартирі не проживає, доказів наявності поважності причин суду не надали, а мати дитини самостійного права на користування спірним житлом не має. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку у спосіб, визначений чинним законодавством шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи, що відповідачі не проживають у квартирі позивача понад один рік, що не встановлено наявність домовленості між ними і позивачем, що вказаним порушуються права позивача як власника, то наявні підстави для визнання малолітньої [PERSON], місце проживання якої між батьками визначено з матір» , такою, що втратила право користування даним житлом, а саме двокімнатною [ADDRESS] підставі ст. 405 ЦК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.16 ЦК України суд не може визнати вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача зареєструвати за місцем свого проживання доньку, [PERSON], як одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, тому в цій частині відмовляє в задоволенні. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які свідчать про не проживання понад один рік малолітньої, [PERSON], [INFO] в [ADDRESS] без поважних причин, що в сукупності відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України є правовими підставами для визнання її такою, що втратила право користування житлом, а тому позов є обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідачки на користь позивачки понесені нею та документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в сумі 121 грн. 80 коп. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. ст. 16, 29, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. 11, 12, 18 Закону України «Про охорону дитинства» ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. ст. 10, 11, 57-60, 64, 88, 208, 212, 213-215, 218, 223-226 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial