Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

ПАТ "ВіЕс Банк" звернулося в суд із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позов мотивує тим, що 02.04.2008 року між ПАТ "ВіЕсБанк" (правонаступник ВАТ "Електрон Банк") та [PERSON] було укладено кредитний договір № КF48224 з додатками, згідно якого позивачем було надано кредит відповідачу в розмірі 65 000 Євро, з кінцевим строком погашення не пізніше 31.03.2028 року під 11.0% річних. Позивачем умови кредитного договору виконано та надано кредит в сумі, визначеній Кредитним договором, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1449_104 від 03.04.2008 року. Відповідач своїх договірних зобов`язань не виконав, внаслідок чого заборгував банку 73077,08 Євро, що становить 2 108 722,23 грн., з яких 45138,37 Євро - заборгованості за кредитом, 7207,02 Євро - заборгованість за відсотками, 20731,69 - нарахованої пені станом на 14.03.2016року. З метою забезпечення виконання зобов"язання за вказаним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 02.04.2008року, посвідченого приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Гуледза А.Г. за реєстром №2118, за яким остання надала в заставу позивачу нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 176,0кв.м., житловою площею 55,7м.кв., що на плані значиться в літері «А», огорожа, що на плані значиться «№1-2», побудована в сортове залізо, цегла, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 22.01.2008року та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,04га, кадастровий номер 2124010100:01:007:0019, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗК №040363, виданого Свалявською міською радою. 23.11.2015року позивачу стало відомо, що [PERSON] померла. Звернувшись до Свалявської державної нотаріальної контори з претензією про пред\\явлення вимог до спадкоємців, позивачу було повідомлено, що спадкоємцями за законом до майна померлої [PERSON] є її син - [PERSON] та донька - [PERSON] , яка відмовилась від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.07.2010року, виданого Свалявською державною нотаріальною конторою за реєстром №2182 [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору, просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом, визначеним ст.38 Закону України "Про іпотеку",п.п.15,23 Іпотечного договору, а саме: на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ "ВіЕс Банк" від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу, для чого забезпечити право ПАТ "ВіЕс Банк" щодо всіх повноважень продавця. Одночасно позивач просить закріпити за ПАТ "ВіЕс Банк" права управителя щодо вільного доступу представників управителя та інших осіб, визначених управителем до майна, що передано в управління, укладення договорів оренди майна переданого в управління з третіми особами, розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном, укладення договорів відповідного зберігання, що передається в управління з третіми особами, та інші дії, що передбачено у випадку представництва. Також просить стягнути з відповідача судовий збір, сплачений при подачі позову до суду. Ухвалою Свалявського районного суду від 04.12.2018р. позивача було замінено на правонаступника, а саме: АТ "ТАСКОМБАНК" (01032, м.Київ, вул.С.Петлюри, 30 код ЄДРПОУ 09806443, МФО 339500) (т.1 а.с.122). В судове засідання представник позивача не з`явився та надано заяву про розгляд справи у відсутності представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання в черговий раз не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності відповідача, позовні вимоги заперечує повністю. Суд вважає розглянути справу на підставі наявних у справі матеріалів у відсутності сторін на підставі наданих суду матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами 02.04.2008 року укладено кредитний договір № КF 48224 з додатками, згідно якого позивачем було надано кредит відповідачу в розмірі 65 000 Євро з кінцевим строком погашення не пізніше 31.03.2028 року під 11.0% річних (а.с.5-7,8-9,10). Отримання коштів за кредитним договором підтверджено належними доказами - заявою на видачу готівки № 1449_104 від 03.04.2008 року. Відповідач своїх договірних зобов`язань не виконав, внаслідок чого заборгував банку 73077,08 Євро, що становить 2108722,23 грн., з яких 45138,37 Євро - заборгованості за кредитом, 7207,02 Євро - заборгованість за відсотками, 20731,69 - нарахованої пені станом на 14.03.2016року (а.с.4) З метою забезпечення виконання зобов"язання за вказаним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 03.04.2008року, який в даний час належить відповідачу в зв`язку зі смертю іпотекодавця (а.с.11-15, 19). Відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку» - у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно п.19 Іпотечного договору право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає іпотекодержателя з підстав: а) у разі невиконання неналежного виконання іпотекодавцем-боржником основного зобов`язання; б) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків (умов) встановлених іпотечним договором. Згідно п.4 Іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору. Відповідно до чч. 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. П.23 Іпотечного договору передбачено, що реалізація предмету іпотеки може здійснюватись шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу на підставі рішення суду. Разом з тим, позивач просить задоволити позовну вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.38 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до ст.38 Закону України "Про іпотеку" передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Проте, з огляду наданих суду доказів (із повідомлення-вимоги), надісланої відповідачу, позивач взагалі не зазначає про продаж заставного майна позивачем від імені відповідача, позивач вимагає лише погасити виникшу заборгованість і попереджує про майбутнє звернення до суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості [PERSON] по кредиту (т.1 а.с.21). Крім цього, процедура продажу предмета іпотеки, передбачена ст.38 Закону України "Про іпотеку", може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Проте, звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Саме до викладеного вище, зводиться правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі N 310/11024/15-ц. Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 року у справі N 310/11024/15-ц було висловлено правову позицію про те, що частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса (близькі за змістом висновки сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі N 910/17423/17). Велика Палата Верховного Суду вважає, що змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону). (п. 40 Постанови). Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З огляду на наведені висновки щодо застосування приписів статтей 35, 36, 38 і 39 Закону, враховуючи обов`язковість договору для сторін (ст.629 ЦК України), які встановили у ньому іпотечне застереження, реалізувавши принцип свободи договору (п.3 ч.1 ст.3, ст.627 ЦК України), суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, сформованих у позовній заяві з огляду на те, що на переконання суду, позивач обрав неналежний спосіб захисту прав іпотекодержателя. Всі інші доводи на які посилаються сторони у позові, запереченнях та поясненнях на позов не мають правового значення. При розгляді зазначеної справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного суду викладений у Постанові від 29.05.2019 року у справі N 310/11024/15-ц/ провадження N 14-112 цс19. Відтак, позивачем було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав в частині заявлених позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визначеним ст.38 Закону України "Про іпотеку", а саме на підставі рішення суду шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені третій особі згідно договору купівлі - продажу, а відтак в задоволенні такої слід відмовити. Оскільки позовні вимоги позивача щодо: закріплення згідно з п.п.27,28 Іпотечного договору за ПАТ "ВіЕс банк"(правонаступник АТ "Таскомбанк") право управителя щодо вільного доступу представників управителя та інших осіб визначених управителем до майна переданого в управління; укладення договорів оренди майна переданого в управління з третіми особами, тощо є похідними, тому вони також не підлягають задоволенню. Відтак, з огляду на вищезазначені положення законодавства та встановлені судом обставини, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду, судом, справи, суд вважає позовні вимоги безпідставними, не обгрунтованими, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідачів судових витрат суд не вбачає.

Outcome: dismissed