Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

24.12.2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара", в якому просив поновити йому строк звернення до суду, пропущений з поважних причин, та змінити формулювання причин його звільнення з посади головного бухгалтера, а саме з "...звільнити за ст. 38 КЗпП України з 20.08.2012 року" на "...звільнити за ч. 3 ст. 38 КЗпП України - у зв'язку з невиконанням Державним підприємством "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" законодавства про працю, умов колективного договору". В обгрунтування позову вказував, що працював на Державному підприємстві "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на посаді головного бухгалтера з 25.05.2012 року. 09.08.2012 року подав заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в якій вказав, що датою звільнення вважати дату кінцевого розрахунку. Але, 17.08.2012 року відповідачем був виданий наказ № 104-к, за яким [PERSON] звільнено за ст. 38 КЗпП України з 20.08.2014 року. В подальшому, наказом № 111-к від 29.08.2012 року було частково змінено наказ № 104-к від 17.08.2012 року, а саме днем звільнення головного бухгалтера заводу [PERSON] вказано 28.08.2012 року. Таке формулювання звільнення позивач вважає неправомірним і таким, що не відповідає фактичним обставинам справи через те, що відповідно до поданої ним заяви про звільнення воно мало бути проведене за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тобто у зв'язку з невиконанням Державним підприємством "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" законодавства про працю, умов колективного договору. Позивач зазначив, що причина його звільнення полягала у систематичній затримці виплати заробітної плати. Принциповою різницею підстав звільнення є наслідки, які передбачені ст. 44 КЗпП України та п. 34 Колективного договору, за яких при звільненні внаслідок порушень законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору власник зобов'язаний виплатити працівникові вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку. Позивач також просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду, оскільки [PERSON] мав намір оскаржити в судовому порядку формулювання причин його звільнення, але в жовтні 2012 року був знову запрошений та прийнятий на роботу в Державне підприємство "Суднобудівний завод ім. 61 комунара", де працював з 12.11.2012 року по 07.02.2014 року на посаді заступника генерального директора з економіки та фінансів. Крім того, в листопаді 2012 року відповідачем було виплачено [PERSON] вихідну допомогу в сумі 12325,00 грн., тому позивач вважав, що конфлікт вичерпано. Після звільнення, яке відбулося 07.02.2014 року, позивачу стало відомо, що проти нього порушено кримінальне провадження за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а підставою є саме виплата вихідної допомоги в сумі 12325,00 грн., яку, на думку слідства та відповідача, позивач не мав права отримувати, оскільки не оскаржував наказ про його звільнення в серпні 2012 року. В грудні 2014 року позивач уклав договір про правову допомогу з адвокатом, який роз'яснив його наслідки неоскарження формулювання причин звільнення, що відбулося в серпні 2012 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та змінити формулювання причини звільнення з підприємства. Представник відповідача - Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" [PERSON] позов не визнала. В своїх запереченнях вказувала, що позивачем пропущений строк позовної давності та причини його пропуску, вказані [PERSON], не є поважними. Також зазначала, що, перебуваючи на посаді заступника генерального директора ДП "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" з економіки та фінансів, [PERSON] самовільно вирішив питання про перерахунок коштів в сумі 12325,00 грн., про що свідчить докладна записка в.о. головного бухгалтера на ім'я в.о. генерального директора стосовно неправомірності виплати цих коштів, а також кримінальне провадження по факту вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Представник відповідача просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] \~\~\~\~\~\~ В подальшому представник відповідача в судові засідання не з'являвся та подав заяву про розгляд справи у його відсутність. \~\~\~\~\~\~ Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає позов обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.ст.\~10,11,60 ЦПК України\~суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. \~\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що [PERSON] працював на Державному підприємстві "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на посаді головного бухгалтера з 25.05.2012 року. 09.08.2012 року позивач подав заяву про його звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в якій вказав, що датою звільнення треба вважати дату кінцевого розрахунку, в тому числі отримання тримісячного середнього заробітку вихідної допомоги. Наказом № 104-к від 17.08.2012 року [PERSON] звільнено з посади головного бухгалтера за ст. 38 КЗпП України з 20.08.2012 року. Позивач заперечував проти формулювання причини звільнення та дати звільнення, про що на наказі міститься відповідний запис [PERSON] Наказом № 111-к від 29.08.2012 року було частково змінено наказ № 104-к від 17.08.2012 року, а саме - днем звільнення головного бухгалтера заводу [PERSON] вказано 28.08.2012 року. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. \~\~\~\~\~\~ Враховуючи пояснення позивача щодо пропуску ним строків звернення до суду через його юридичну необізнаність, а також те, що мали місце ряд фактів, а саме подальшого прийняття [PERSON] на роботу на посаду заступника генерального директора з економіки та фінансів Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" з 12.11.2012 року, його роботу на цій посаді по 07.02.2014 року та виплата підприємством позивачу вихідної допомоги, які свідчили ніби-то про те, що конфлікт вичерпано, суд вважає можливим на підставі\~ст. 234 КЗпП України\~поновити такий строк. Відповідно до\~ст. 235 КЗпП України\~у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. \~\~\~\~\~\~ Отже, виходячи зі змісту вказаної норми, рішення про зміну формулювання звільнення орган по розгляду трудових спорів приймає в тому випадку, якщо формулювання причин звільнення є неправильним (тобто таким, що не відповідає фактичним обставинам), або таким, що не відповідає чинному законодавству при відсутності підстав для поновлення на роботі. При цьому суд змінює формулювання і вказує в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (її частину, пункт) закону. Суд не вправі змінити формулювання звільнення, якщо внаслідок цього будуть змінені підстави, які стали приводом для розірвання трудового договору. У цьому випадку питання, щодо зміни формулювання причин звільнення може бути вирішено під час розгляду трудового спору, щодо законності самого звільнення, за наслідками розгляду цього спору може бути прийняте таке рішення. Частина 3 ст. 38 КЗпП України передбачає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Із наявних в матеріалах справи наданих позивачем акту перевірки № 14-01-009/0230 від 10.07.2012 року, проведеної Територіальною державною інспекцією праці у Миколаївській області, припису № 14-01-009/0230-0182 від 10.07.2012 року та протоколу № 14-01-009/0041 про адміністративне правопорушення від 10.07.2012 року вбачається, що Державне підприємство "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" має заборгованість по виплаті працівникам заробітної плати, чим порушує законодавство про оплату праці. Виходячи із зазначеного, суд вважає, що відповідач при звільненні позивача з роботи порушив норми трудового законодавства, оскільки був повинен звільнити позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (у зв'язку з невиконанням Державним підприємством "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" законодавства про працю, умов колективного договору) з виплатою вихідної допомогив розмірі не менше тримісячного середньогозаробітку, однак фактично звільнив [PERSON] за ст. 38 ч. 1 КЗпП України (за власним бажанням). За таких обставин [PERSON] обгрунтовано звернувся до суду за захистом порушеного права. Відповідно до\~ст.88 ЦПК України\~суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.\~\~ \~\~\~\~\~\~

Outcome: approved