Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

26 березня 2014 року позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 24439,85 грн. за кредитним договором б/н від 21 січня 2005 року. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 21 січня 2005 року між сторонами було укладено договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Також зазначає, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Одночасно позивач зазначає, що відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором 24439,85 грн. та судовий збір, сплачений під час подання позову до суду. Представник позивача Зікунова Н.А., що діє на підставі довіреності від 20 грудня 2011 року, у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі (а.с.38), обґрунтовуючи свою позицію порушенням з боку позивача строків позовної давності. Заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши позицію відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 21 січня 2005 року між сторонами було укладено договір, за умовами якого відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7-14). Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Як видно із роздруківки руху коштів по обліковому рахунку (картці) № [NUMBER], що відкрита на ім'я відповідачки [PERSON], остання користувалась лімітом коштів та вносила кошти на погашення суми заборгованості 18 січня 2008 року (а.с.31-35). Суд приймає цю роздруківку як доказ по справі, з врахування того, що сторони визнають обставин справи, які підтверджуються в цій роздруківці, а відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд не приймає до уваги як доказ по справі, на який посилається позивач, Умови та правила надання банківських послуг (а.с.9-14) з огляду на наступне. Проаналізувавши Умови та правила надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви, суд прийшов до висновку, що такі не стосуються предмету доказування оскільки вони не мають правового зв'язку з заявою, яку підписувала відповідач. Також, такі умови не можуть розглядатись як самостійна підстава виникнення зобов'язання, так як не містять ані підпису відповідачки, ані будь-яких її реквізитів як сторони, ані дати їх складення чи підписання, тобто жодних обов'язкових реквізитів, які необхідні для виникнення зобов'язання. Відтак, згідно з вимог ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, оскільки всі ці обставини у своїй сукупності свідчать, що немає будь-яких підстав для висновку про отримання кредиту відповідачкою на умовах та правилах, які містяться на а.с.6-9, а тому такі умови не є належними доказами по справі. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Позивач належним чином виконав своє зобов'язання за договором шляхом надання коштів відповідачу. Прийняті на себе зобов'язання відповідачка належним чином не виконувала, в зв'язку з чим утворилася заборгованість станом на 28 лютого 2014 року, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4588,43 грн., заборгованість за відсотками - 18211,43 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (відсоткова складова) - 1139,993 грн., таким чином загальна сума заборгованості становить 24439,85 грн. (а.с.4-6). Суд прийшов до висновку, що оскільки зобов'язання по поверненню заборгованості за кредитом та відсотків відповідачка не виконала належним чином, то має місце порушення зобов'язання, а отже й прав позивача. Водночас, суд відзначає, що порушене право підлягає судовому захисту протягом встановленого законом строку. Так, відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В свою чергу ч. 5 ст. 261 ЦК України вказує, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Матеріалами справи підтверджується, що відповідачкою було здійснено погашення кредиту 18 січня 2008 року. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. А частина 3 цієї статті передбачає, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, внаслідок внесення відповідачкою готівки на погашення кредиту 18 січня 2008 року на суму 2891,08 грн., строк позовної давності перервався та його необхідно обраховувати заново, тобто до 18 січня 2011 року. Однак, як вбачається з відмітки про отримання позовної заяви, позивач звернувся до суду лише 26 березня 2014 року, тобто із пропуском трьох річного строку позовної давності, а також не ставив перед судом питання про його поновлення. За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вирішуючи питання застосування строку позовної давності суд враховує роз'яснення, які містяться у п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", де зазначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Отже, незважаючи на наявність порушеного права позивача, яке встановлено судом, суд

Outcome: dismissed