Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, в якому просила суд стягнути з відповідачів на її користь майнову шкоду в сумі 500000 грн та моральну шкоду в сумі 500000 грн. І. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач, [PERSON], обґрунтовувала тим, що вироком Голосіївського районного суду м.Києва від 18.04.2016 [PERSON] та [PERSON] було визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28 ч.2 ст.437, ч.2 ст.28 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.258 КК України. Вироком встановлено, що 16.05.2015 [PERSON], [PERSON] та невстановлені особи з числа окремого загону спеціального призначення 3-ї окремої гвардійської бригади спеціального призначення ГУ Генерального штабу ЗС РФ, застосували стрілецьку зброю, що привело до загибелі молодшого сержанта 92-ї окремої механізованої бригади Збройних Сил України [PERSON], який був її сином. Внаслідок неправомірних дій відповідачів [PERSON] та [PERSON] її було позбавлено щомісячного утримання з боку сина в сумі 2000 грн. Відповідно до середньої тривалості життя жінок в Україні, сума утримання склала б 500000 грн. Також їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 500000 грн, яка полягала у душевних стражданнях через втрату сина. Враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] були військовослужбовцями Збройних сил Російської Федерації, позивач вважає що Міністерство оборони Російської Федерації повинно нести солідарну відповідальність. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. ІІ. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА, ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ Від відповідачів відзвив на позов не надходив. 02.01.2018 судом було постановлено ухвалу про звернення до Компетентного Суду Російської Федерації із судовим дорученням про вручення документів та проведення окремих процесуальних дій. Вказане доручення залишено без розгляду російською стороною з посилання на ст.19 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року. В судовому засіданні 16.07.2018 судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 18 квітня 2016 року Голосіївським районним судом м. Києва по справі №752/15787/15-к постановлено вирок, яким [PERSON] та [PERSON], визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 28 ч. 2 ст. 437; ч. 2 ст. 28 ч.1 ст. 258-3; ч.3 ст. 258 КК України, зокрема у вчиненні терористичного акту за попередньою змовою групою осіб, наслідком якого стала смерть людини. Вироком суду встановлено, що 16.05.2015 в ході проведення розвідувальної діяльності, приблизно о 14.30 год. обвинувачені [PERSON], [PERSON] та невстановлені особи з числа окремого загону спеціального призначення 3-ї окремої гвардійської бригади спеціального призначення ГУ Генерального штабу ЗС РФ, застосували стрілецьку зброю, що призвело до загибелі молодшого сержанта 92-ї окремої механізованої бригади Збройних Сил України [PERSON] [PERSON] є матір'ю загиблого [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.03.1975(а.с.37) та отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення [NUMBER] виданого 29.01.2008. IV. НОРМИ ПРАВА Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Зазначене право також закріплено в ст.27 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини. Згідно ст.ст.1, 15 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов'язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов'язанням згідно з міжнародним правом. Наведене вище положення не може бути підставою для відступу від статті 2, крім випадків смерті внаслідок правомірних воєнних дій, і від статей 3, 4 (пункт 1) і 7. У справі «Ilascu and others v. Moldova and Russia» Європейський суд з прав людини в складі Великої Палати, на підставі всіх матеріалів, які були в його розпорядженні, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем МРП. Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки мала позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. Відповідно до ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Частина 1 ст.15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.ст.22, 23 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В статтях 1166, 1167 Цивільного кодексу України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Стаття 1168 Цивільного кодексу України передбачає право чоловікова (дружини), батьків (усиновлювачів), дітей (усиновлених), а також осіб, які проживали із померли однією сім'єю на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. В ст.1177 Цивільного кодексу України закріплені положення щодо відшкодування шкоди особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, зокрема шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. 20.03.2003 Верховною радою України прийнято ЗУ «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до ст.19 вказаного закону відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. В ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Суд вважає за можливе не застосовувати положення ст.1195 Цивільного кодексу України на яку посилається позивач, оскільки вказана норма передбачає відшкодування шкоди завданої саме каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а не шкоди завданої смертю особи V.ОЦІНКА СУДУ У своєму позові [PERSON] посилається на те, що шкода була їй завдана злочином. Суд погоджується з тим, що смерть близької особи - сина, та обставини його смерті, а саме вчинення відповідачами, [PERSON] та [PERSON], терористичного акту, могли викликати у позивача душевні страждання, що відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України є підставою для відшкодування моральної шкоди. Разом із тим суд відзначає, що позивачем не було надано суду доказів, які б підтверджували завдання їй матеріальної шкоди. Наявні у справі докази, зокрема копія пенсійного посвідчення підтверджує те, що позивач отримує пенсію за віком, а не у зв'язку із втратою годувальника, тобто особи на утриманні якої вона повинна була перебувати. Приймаючи до уваги обставини загибелі [PERSON], на переконання суду, до даних правовідносин слід застосовувати норми спеціального закону, який передбачає порядок відшкодування шкоди завданої саме терористичним актом, оскільки Голосіївським районним судом м. Києва під час розгляду кримінального провадження №42015000000001788 було встановлено, що смерть [PERSON] настала внаслідок терористичного акту. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що виконання рішення має розглядатися як складова частина "судового розгляду", передбаченого статтею 6(справа "Ромашов проти України" (Заява N 67534/01), справа "Горнсбі проти Греції") Суд вважає, що прийняття Верховною радою України ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», яким обов'язок щодо відшкодування шкоди, завданої особам терористичним актом покладено на Державу, є одним із механізмів виконання державою своїх позитивних зобов'язань щодо належного забезпечення прав людини, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, в тому числі щодо виконання остаточного рішення суду. Враховуючи встановлені судом обставини та

Outcome: dismissed