Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

21 грудня 2015 року позивач публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк") звернувся до Дружківського міського суду з позовною заявою до відділу державної виконавчої служби Дружківського міського управління юстиції (далі - ВДВС), третя особа без самостійних вимог [PERSON] про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 30 травня 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №332М-07 про надання кредиту у сумі 30 000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором позивач та [PERSON] 30 травня 2007 року уклали договір іпотеки житлової нерухомості: однокімнатної квартири загальною площею 28,6 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка належить останньому на підставі договору-купівлі від 22 грудня 2006 року (предмет застави). 03 вересня 2009 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] на підставі постанови державного виконавця ВДВС про арешт майна АЕ №048225 від 17 серпня 2009 року, реєстраційний номер обтяження 9021228. 24 грудня 2010 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] на підставі постанови державного виконавця ВДВС про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника 23035990/5/10 від 24 грудня 2010 року, реєстраційний номер обтяження 1060068. 26 січня 2012 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] на підставі постанови державного виконавця ВДВС про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника 30895504 від 26 січня 2012 року, реєстраційний номер обтяження 12099838. Позивач вважає, що на підставі ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» ВДВС не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене майна на користь стягувачів, які не є іпотекодержателями. Позивач просить звільнити з-під арешту, накладеного 03 вересня 2009 року, 24 грудня 2010 року, 26 січня 2012 року на підставі постанов державних виконавців, майно [PERSON], а саме однокімнатну квартиру загальною площею 28,6 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка належить останньому на підставі договору-купівлі від 22 грудня 2006 року. У судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк" [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовільнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, причину неявки не повідомив. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив таке. 25 травня 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №332М-07 про надання останньому кредиту у сумі 30 000 доларів США (а.с. 5-8). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №332М-07 від 25 травня 2007 року позивач та [PERSON] 30 травня 2007 року уклали договір іпотеки житлової нерухомості: однокімнатної квартири загальною площею 28,6 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка належить останньому на підставі договору-купівлі від 22 грудня 2006 року (а.с. 9-12). 30 травня 2007 року на підставі повідомлення ПАТ КБ "Приватбанк" про реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі іпотек було зареєстровано обтяження на однокімнатну квартиру загальною площею 28,6 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON], реєстраційний номер обтяження 5041761 (а.с.20 зв. бік). 30 травня 2007 року накладено обтяження на вищевказане майно у вигляді заборони відчуження на підстав заяви ПАТ КБ "Приватбанк", реєстраційний номер обтяження 5041646 (а.с. 20). 03 вересня 2009 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] на підставі постанови державного виконавця ВДВС про арешт майна АЕ №048225 від 17 серпня 2009 року, реєстраційний номер обтяження 9021228. 24 грудня 2010 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] на підставі постанови державного виконавця ВДВС про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника 23035990/5/10 від 24 грудня 2010 року, реєстраційний номер обтяження 1060068. 26 січня 2012 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] на підставі постанови державного виконавця ВДВС про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника 30895504 від 26 січня 2012 року, реєстраційний номер обтяження 12099838 (а.с.20). Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Положеннями статті 16 Закону України "Про заставу" передбачено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Суд встановив, що обтяження іпотекою майна [PERSON] було зареєстроване раніше, ніж обтяження цього майна на підставі постанов державних виконавців. Право застави (іпотеки) у ПАТ КБ «Приватбанк» виникло з 30 травня 2007 року, разом з тим арешт на спірне майно був накладений пізніше - 03 вересня 2009 року, 24 грудня 2010 року та 26 січня 2012 року. За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження"). Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження"). При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку", за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України "Про іпотеку"). За змістом частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Аналогічні висновки містяться в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року та від 19 червня 2013 року, ухвалі колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 11 вересня 2013 року та постанові колегії суддів Вищого господарського суду України від 1 квітня 2013 року. Подібна правова позиція висловлена Верховним судом України в Постанові від 09.04.2014р. по справі №6-13цс14, яка в силу ч.2 статті 214, ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосуванні при розгляді подібних справ всіма судами України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Проте з матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем були не дотримані наведені вимоги закону і проводилося звернення стягнення (накладення арешту) на предмет іпотеки в порядку примусового виконання за виконавчим документом для задоволення вимог стягувача, який не є іпотекодержателем, та у порушення передбаченого частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" і частиною шостою статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Статтею 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом (ч. 1). Обтяжувач набуває права вимагати виконання забезпеченої обтяженням вимоги незалежно від настання строку виконання в разі настання однієї з таких обставин, зокрема: 1) якщо інша ніж обтяжувач особа набула права стягнення на предмет обтяження (пункт 1 частини 3 ст. 23). Таким чином, аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що заставодержатель, чиє право або вимога стосовно предмета застави зареєстровані у встановленому порядку має, по-перше, пріоритет над вимогами інших стягувачів, які не є заставодержателями, по-друге, в силу закону набуває права реалізувати своє переважне право (вимогу) у разі, якщо інша ніж обтяжувач особа, яка не є заставодержателем, набула права стягнення на предмет обтяження. Згідно з частиною 1 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. При цьому частиною 3 цієї статті визначено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. За умовами пункту 1.2 кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» надає кредит у розмірі 30 000 доларів США. Саме ці грошові зобов'язання та їх своєчасне виконання, разом із сплатою відсотків, пені, винагород та інших, передбачених договором платежів, забезпечені за договором іпотеки (п.2 договору іпотеки). При цьому пунктом 12.1 договору іпотеки визначено, що вартість предмета іпотеки складає 50 700 грн. Таким чином, вартість предмета застави не перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, що також є обставиною, яка в силу ч. 3 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» унеможливлює звернення стягнення на заставлене майно. Крім того, частиною 4 статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Отже, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно, тому накладення арешту на предмет обтяження є перепоною для реалізації банком предмета іпотеки, що є порушенням майнових прав і інтересів банку. Обставин, які передбачені ч. 3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджено. За таких обставин справи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» є законними та підлягають задоволенню.

Outcome: approved