Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним іпотечний договір №06.19/07-ДІ від 04 жовтня 2007 року укладений між нею та ПАТ "ВТБ Банк" із тих підстав, що цей договір укладений із порушенням норм матеріального права. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2014 року задоволено позов [PERSON] до ПАТ "ВТБ Банк" про визнання іпотечного договору недійсним (про захист прав споживачів). Визнано недійсним іпотечний договір №06.19/07-ДІ від 04 жовтня 2007 року укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк". Стягнуто із ПАТ "ВТБ Банк" на користь держави судовий збір в сумі 243,6 гривень. Не погодившись із рішенням суду, ПАТ "ВТБ Банк" подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом норм матеріального права: кредитування відповідає вимогам законодавства; передача в іпотеку майна не суперечить чинному законодавству; строк позовної давності для пред'явлення вимог сплив на час звернення позивачки із заявою до суду. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що 03.10.2007 року між відповідачем з одного боку і третьою особою [PERSON] була укладена Генеральна угода № 06.19-1\\07-СК (а.с.3-4). Згідно п. 1.1. Генеральної угоди № 06.19-1М37-СК банк на положеннях та умовах вищевказаної угоди зобов'язується надавати позивачу кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених у рамках угоди і які є її невід'ємними частинами. 03.10.2007 року між третьою особою та відповідачем в рамках вищевказаної Генеральної угоди №06.19-1\\07-СК був укладений Кредитний договір № 06.19-1\\07-СК (а.с.5-6). Згідно Кредитного договору № 06.19-1\\07-СК відповідач надав третій особі кредит в сумі 170000 доларів США з кінцевим терміном повернення коштів до 03.10.2014 року. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору № 06.19-1\\07-СК [PERSON] був зобов'язаний за користування кредитом сплачувати відповідачу плату у розмірі 14,1 відсотків річних у строк до 03.10.2014 року згідно графіку погашення кредиту, встановленого додатком № 1 до кредитного договору. 04.10.2007 року для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань позичальника перед банком за Генеральною угодою № 06.19-1\\07-СК від 03.10.2007 року та кредитними договорами, що укладені та\\або будуть укладені на її підставі між [PERSON] та відповідачем між позивачем і банком був укладений іпотечний договір № 06.19М37-ДІ (а.с.8-9). Згідно п. 1.3 даного іпотечного договору № 06.19\\07-ДІ іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 04.10.2007 року іпотечний договір № 06.19\\07-ДІ був зареєстрований державним нотаріусом Шкицькою Ю.А. в реєстрі заборон під № 470. Суд посилався на вимоги ч.1 ст.203, ст.215,236 ЦК України, ч.2 ст.16 Закону України «Про іпотеку», та вказав, що на час укладення договору іпотеки законом не передбачалась передача в іпотеку об'єктів незавершеного будівництва іншим шляхом ніж як передачею в іпотеку прав на земельну ділянку. З рішення виконкому Павлоградської міської ради № 670 від 13.06.2007 р. вбачається, що нежитлова будівля розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON], [ADDRESS] - знаходиться в стадії реконструкції (а.с.17). Права на земельну ділянку в іпотеку не передавались в зв'язку з тим. що земля під об'єктом незавершеного будівництва знаходилась у позивача в оренді (а не у власності) згідно договору оренди земельної ділянки від 27.01.2006 р., зареєстрованому у Павлоградському територіальному відділі Дніпропетровської філії державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.01.2006 р. № 040600900011 (а.с.10-13). Згідно цього документу земля під об'єктом незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS], належить Павлоградській міській раді. Таким чином, передача в іпотеку об'єкту незавершеного будівництва була проведена з порушенням вимог ч.2 ст.16 Закону України «Про іпотеку» в редакції станом на 04.10.2007 року. Оцінивши заперечення відповідача на позов, суд вважав їх необґрунтованими в зв'язку з тим, що ч.2 ст.16 Закону України «Про іпотеку» в редакції станом на 04.10.2007 року було чітко регламентовано порядок передачі в іпотеку об'єктів незавершеного будівництва здійснюється шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва. Суд також вважав, що позивачем не пропущено строк позовної давності за наступних обставин. Відповідно до п.8.5 Іпотечного договору, договір вступає в силу з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов'язань за кредитними договорами. При частковому виконанні забезпечених іпотекою зобов'язань іпотека та її предмет зберігаються в повному обсязі (а.с.9). В судовому засіданні встановлено з пояснень сторін, що зобов'язання за кредитним договором позивачем до теперішнього часу не виконані в повному обсязі, таким чином строк позовної давності позивачем не пропущено. А тому суд задовольнив позов, та стягнув із відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,6 грн. Але із висновками суду, про те, що зобов'язання за кредитним договором позивачем до теперішнього часу не виконані в повному обсязі, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам законодавства. Як вбачається із матеріалів справи 03.10.2007 року між третьою особою [PERSON] та відповідачем в рамках Генеральної угоди №06.19-1\\07-СК був укладений Кредитний договір № 06.19-1\\07-СК, згідно якого відповідач надав третій особі кредит в сумі 170000 доларів США з кінцевим терміном повернення коштів до 03.10.2014 року (а.с.5-6). 04.10.2007 року для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань позичальника перед банком за Генеральною угодою № 06.19-1\\07-СК від 03.10.2007 року та кредитними договорами, що укладені та\\або будуть укладені на її підставі між [PERSON] та відповідачем між позивачем і банком був укладений іпотечний договір № 06.19М37-ДІ (а.с.8-9). Згідно п. 1.3 даного іпотечного договору № 06.19\\07-ДІ іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 04.10.2007 року іпотечний договір № 06.19\\07-ДІ був зареєстрований державним нотаріусом Шкицькою Ю.А. в реєстрі заборон під № 470. Умовами іпотечного договору тривалість строків позовної давності, яка встановлена законом, не змінювалася. Договір іпотеки був укладений 04 жовтня 2007 року, а позивачка звернулася із позовом до суду про визнання цього договору недійсним тільки 18 грудня 2013 року. Відповідно до вимог ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, перебіг позовної давності у спорі про визнання договору іпотеки недійсним почався із 04.10.2007 року, а тому у 2010 році сплив строк позовної давності для звернення позивачки до суду із позовом про визнання договору недійсним. Позивачка із клопотанням про поважність причин пропущення позовної давності до суду не зверталася, а ПАТ «ВТБ Банк» подав заяву про застосування позовної давності (а.с.25) Відповідно до вимог частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Outcome: dismissed