Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Літинського районного суду Вінницької області із зазначеним позовом мотивуючи його тим, що 27.05.2016 р. біля 17:25 год. [PERSON] керуючи технічно справним автобусом марки «Богдан-А-09212», д.н.з. [NUMBER], рухаючись по вул. Соборна Літин Літинського району Вінницької області в напрямку м. Вінниця, порушуючи Правила дорожнього руху, допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням позивача. Внаслідок ДТП позивач отримала численні тілесні ушкодження і з місця ДТП була госпіталізована в травматологічне відділення Літинської ЦРЛ, де проходила курс стаціонарного лікування з 27.05.2016 р. по 14.06.2016 р. Після чого була переведена до Вінницької МКЛ ШМД, де продовжувала стаціонарне лікування в травматологічному відділенні з 14.06.2016 р. по 29.06.2016 р. Позивач вказує, що за час стаціонарного лікування від наслідків ДТП нею було витрачено кошти. Рішенням Літинського районного суду від 01.08.2017 року позов [PERSON] до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки було задоволено частково та стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» на користь позивача страхові виплати за заподіяну матеріальну шкоду пов'язану з лікуванням в сумі 18225,45 грн. та моральну шкоду в сумі 10009,23 грн., однак вказане ріщення було змінено рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 17.10.2017 року в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, зменшено суму матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» на користь позивача з 18225,45 грн. на 1247 грн. та моральної шкоди з 10009,23 грн. на 62,35 грн. Позивач зазначає, що надалі продовжує лікування та несе витрати завдані їй внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та дії джерела підвищеної небезпеки під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27.05.2016 року. Просить стягнути з відповідача страхові виплати за заподіяну матеріальну шкоду повязану з лікуванням в сумі 55950,31 грн., моральну шкоду в розмірі 9910.05 грн. та 2000 грн. витрат за надання правової допомоги. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. Представник позивача адвокат [PERSON] позов підтримав та наполягав на його задоволенні з підстав наведених у позовній заяві. Суду пояснив, що відповідач в своєму відзиві зазначає, що його довірителька [PERSON] амбулаторно лікувалася з 21.09.2016 року по 21.11.2016 року проте з цим погодитися він не може, оскільки доказів такого лікування у справі не має. Крім того цей факт спростовується листом Літинської ЦРЛ про те, що [PERSON] з 21.09.2016 року по 25.11.2016 року ні на амбулаторному ні на стаціонарному лікуванні не перебувала. Також із відзиву відповідача встановлено, що кількість днів лікування складає 129 днів з врахуванням амбулаторного лікуванння. Враховуючи, що [PERSON] у вищевказаний період амбулаторно не лікувалася, тому її лікування за яке вона просить стягнути відшкодування коштів входить в сто двадцять днів, які передбачені Законом. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій судовий розгляд просять здійснювати у відсутність представника. В відзиві висловили позицію, що відповідач позовні вимоги не визнає повністю, вважає їх незаконними та безпідставними. Зазначають, що позивачу вже було сплачене належне страхове відшкодування за фактом заподіяння шкоди, життю і здоровю. Просили відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, рішенням Літинського районного суду Вінницької області за № 137/324/17 від 01.08.2017 р. (а.с. 7-12) задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна [PERSON]» страхові виплати за заподіяну матеріальну шкоду пов'язану із лікуванням внаслідок ДТП в сумі 18255,45 грн. та моральну шкоду в розмірі 1009,23 грн., 7000 грн. у якості компенсації витрат за надання правової допомоги. 19.10.2017 р. Апеляційним судом Вінницької області змінено рішення Літинського районного суду Вінницької області від 01.08.2017 р. (а.с. 13-14) зменшено суму матеріальної та моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь [PERSON] з 18225,45 грн. на 1247 грн. та з 1009,23 грн. на 62, 35 грн. Заявою від 10.05.2018 р. [PERSON] звернулась до дирекції ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна [PERSON]» із заявою про виплату страхового відшкодування, яким просить у відповідача сплатити їй наступні витрати, зокрема: витрати на стаціонарне лікування в загальній сумі 57743, 33 грн., транспортні витрати 3529, 26 грн. та 10000 грн. моральної шкоди. Відповідно до листа - відповіді (а.с. 19) відповідач повідомляє про готовність сплатити [PERSON] загальний розмір страхового відшкодування у сумі 1882,67 грн. із зазначенням підстав для таких виплат. Випискою з медичної карти стаціонарного хворого за № 2548/376 (а.с. 20), судом встановлено, що [PERSON] з 20.06.2017 р. по 10.07.2017 р. проходила лікування у ортопедо-травматологічному відділенні ВНМУ ім. М.І. Пирогова. Відповідно до акту медичних послуг за № 57 від 29.12.2017 р. (а.с. 22) встановлено, що вартість наданих медичних послуг [PERSON] складає 8464,94 грн. Виписним епікризом за № 57/7 (а.с. 23) зазначається, що [PERSON] знаходилась на лікуванні та обстеженні у відділенні ортопедії та травматології клініки хірургії ГВМКЦ ДПСУ з 19.12.2017 р. по 26.12.2017 р. із діагнозом: хибний суглоб дистального епіметафізу лівої стегнової кістки з наявністю металевих фіксаторів та порушення осьових взаємовідносин між відламками. Консультаційними заключеннями (а.с. 24-25) встановлено, що [PERSON] 27.11.2017 р. проходила консультацію в ТОВ «Український травмоцентр». Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК за № 575202 (а.с. 34) судом встановлено, що [PERSON] визнана безтерміново інвалідом другої групи загального захворювання. Згідно відповіді за № 411 від 24.09.2018 р. (а.с. 35) судом встановлено, що [PERSON] на амбулаторному та стаціонарному лікуванні в період з 21.09.2016 р. по 25.11.2016 р. в Літинській ЦРЛ не перебувала. Відповідно до полісу серії АІ № 9369300 28.04.2016 р. (а.с. 56) встановлено, що застраховано транспортний засіб Богдан А 09212, д.н.з. [NUMBER], в ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна [PERSON]». Із відзиву (а.с.51-54) та платіжних доручень (а.с.58-60) підтверджується проведення виплат на користь [PERSON] на суму 41144,63 грн., 1309,35 грн. та 1882,67 грн. Також із відзиву встановлено, що відмовлено у сплаті за лікуванні в зв'язку з тим, що воно проведено поза межами сто двадцяти діб, а також за придбане пальне, оскільки воно не є засобом медичного призначення. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Так, за загальним правилом відповідно до вимог ч.2 ст. 1187 ЦК України, відповідальність за шкоду несе боржник, особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок. Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору. Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», (далі Закон), до сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів. Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників Згідно ст. 5 Закону, об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом ст.ст. 9, 22, 31, 35, 36 Закону, настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на вищенаведене сторонами договорів добровільного страхування наземних транспортних засобів та обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договори укладаються з метою забезпечення, як своїх прав, так і прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договорами добровільного страхування наземних транспортних засобів та обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик). Таким чином потерпілому, як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховиків, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону - у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 23.1. ст. 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого. Згідно із п.24.2 ст. 24 ЗУ "Про ОСЦПВВНТЗ" мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, повязану з лікуванням потерпілого становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожен день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров'я, але не більше 120 днів. Згідно з ст. 26-1 ЗУ "Про ОСЦПВВНТЗ", страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України, передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч.5 та ч.6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Тобто процесуальними нормами встановлено обов'язок учасників справи доказувати обставини при невизнані або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Так, вироком суду встановлено, що внаслідок ДТП позивач [PERSON] отримала тілесні ушкодження. Також судом встановлено, що [PERSON] лікувалася в період 23.10.2017 року по 03.01.2018 року та нею було витрачено кошти на придбання ліків, що підтверджується наданими суду квитанціями. Суд вважає, що в вищезазначений період лікування входить в сто двадцять днів, які передбачені ст. 24 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в період з 21.09.2016 по 25.11.2016 року на амбулаторному лікуванні не перебувала, що підтверджується листом Літинської ЦРЛ та амбулаторною карткою на ім'я [PERSON], оглянутою в судовому засіданні. Суд не бере до уваги твердження відповідача що, [PERSON] перебувала на амбулаторному лікуванні в період 21.09.2016 по 25.11.2016 року, оскільки таких доказів суду не надано. Тому суд вважає необхідним позов в частині стягнення на лікування за період 23.10.2017 року по 03.01.2018 року на суму 54925,56 гривень задовільнити. Позов в частині стягнення за чеками від 23.03.2018 року та 21.03.2018 року до задоволення не підлягає, оскільки ці витрати було здійснено поза межами сто двадцяти діб лікування. Оцінюючи матеріали справи та враховуючи вимоги ст.ст.77,79 ЦПК України суд не приймає до уваги наступні докази надані позивачем [PERSON] в обґрунтування понесених витрат на лікування, зокрема кошти сплачені на придбання пального. Зазначені вище докази суд не бере до уваги, адже в рахунках не вказано, що перевезення пов'язане саме з лікуванням позивача, що саме цей вид перевезення та необхідність транспортування позивача. Крім того, не зазначено звідки та до якого пункту здійснювалось це перевезення, та обсяг витрат пального необхідного для транспортування позивача. Також суд акцентує свою увагу, що наявність оригіналів вказаних вище платіжних документів не підтверджує факт їх придбання саме позивачем, оскільки стороною позивача не надано доказів у доцільності їх придбання та належність їх саме на лікування позивача. Оскільки позивачем та її представником у судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами свої вимоги щодо стягнення коштів за придбане пальне, тому суд в цій частині вважає необхідним відмовити. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сукупність наданих позивачем доказів, зокрема довідки МСЕК, підтверджують факт завдання позивачу моральної шкоди. Суд вважає, що отримавши травмування з причини дорожньо-транспортної пригоди позивач зазнала значний біль, хворобливі відчуття, а також страждання у зв'язку з ушкодженням свого здоров'я, лікування позивача вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, як наслідок беззаперечно настали зміни у її життєвих і виробничих зв'язках, неможливість їх поновлення. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з того, що ст.26-1 ЗУ "Про\~обов'язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів",\~страховиком відшкодовується\~потерпілому -\~фізичній особі,\~який зазнав\~ушкодження здоров'я\~під час\~ДТП,\~моральна шкода\~у розмірі\~5\~%\~ страхової виплати, а тому з відповідача на користь позивача [PERSON] у якості компенсації моральної шкоди необхідно стягнути грошову суму у розмірі 2746,28 гривень, а не 9910.05 гривень, які позивачка помилково просить стягнути з відповідача. Тому в іншій частині стягнення моральної шкоди необхідно відмовити. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Оскільки позов задоволено, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 768,40 грн. судового збору та 2000 грн. у якості витрат на правову допомогу. \~ \~ \~ \~

Outcome: partial