Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом визнання частково недійсним кредитного договору. Посилається на те, що 02 листопада 2006 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № СVХ0RX36320037, згідно умов якого йому було надано кредит у розмірі в сумі 4840 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,0 % щомісячно або 12% річних, строком до 02 листопада 2008 року. Відповідно до умов кредитного договору, при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредиту в розмірі 10,1 %щомісячно або 121,2 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Вказує, що відповідно до п.2.5. договору розмір підвищеної процентної ставки- 53% річних, перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, а тому вважає, що даний пункт договору має бути визнаний недійсним. Просить визнати недійсним з моменту укладення положення кредитного договору - заяви позичальника СVХ0RX36320037 від 02 липня 2006 року укладеного між ним та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ПриватБанк», а саме речення: «при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредиту в розмірі, 10,1% в місяць, розрахункової від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом». Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовільнити з підстав вказаних в ньому, про порушення прав стало відомо позивачу з моменту нарахування підвищеної процентної ставки. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Бабічук А.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. Статтями 3, 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Судом встановлено, що 02 листопада 2006 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № СVХ0RX36320037 (а.с. 5-6). Згідно умов даного договору позивачу наданий кредит в сумі 4840 грн. на строк 24 місяці, з кінцевим терміном повернення по 02 листопада 2008 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 106 грн. 48 коп. та кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, за який приймається період з « 20» по « 24 число» кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 334 грн. 69 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно умов. Згідно п. 4.2. умов, при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 10,1% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Згідно частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Таким чином, суд приходить до висновку, що умови кредитного договору про встановлення підвищеної процентної ставки у розмірі 121,18% річних є несправедливими і порушують істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків сторін, погіршуючи положення споживача. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Під час судового розгляду, представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивач із даним позовом звернувся до суду 03 липня 2014 року, хоча договір був ним укладено 02 листопада 2006 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Доводи представника позивача про те, що про порушення свого права позивач дізнався тільки з моменту нарахування підвищеної процентної ставки, а тому строк позовної давності ним не пропущений є безпідставними, оскільки згідно розрахунку заборгованості (а.с.7-8), банк почав застосовувати підвищену процентну ставку 121,18% з 29 грудня 2006 року. Крім цього, від позивача не надходило клопотання про поновлення строку позовної давності. Таким чином, суд вважає, що в позові [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. на користь держави. На підставі викладеного та ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.ст. 3, 11, 16, 203, 215, 253, 256, 261, 267, 627, 628 ЦК України,

Outcome: approved