Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON], [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON], а в липні 2014 року ними було заявлено вимоги також до відділу Держземагенства в Сосницькому районі Чернігівської області, Сосницької селищної ради, третя особа на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] і, з врахуванням уточнених позовних вимог, просили суд винести рішення про усунення їм перешкод в користуванні земельною ділянкою, площею 0.15 га по [ADDRESS] шляхом зобов'язання відповідачки [PERSON] знести металеву сітку шириною в 1 метр в ділянці виходу з їх подвір'я через хвіртку та проходу до їх земельної ділянки, що межує з земельною ділянкою відповідачки [PERSON] по [ADDRESS] та повернення останньою незаконно захопленої земельної ділянки шириною 1 метр та довжиною 13 метрів, загальною площею 13 кв.м, згідно висновків судової будівельно-технічної експертизи № 816-818/14-24 від 27 травня 2014 року, та не чинити перешкод їм у майбутньому у вільному доступі до земельної ділянки, яка знаходиться в їх користуванні; визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯК № 994 661 від 23.04.2010 року, виданий на підставі рішення 36 сесії 5 скликання Сосницької селищної ради на ім'я [PERSON], стягнути на їх користь з [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., а також судові витрати по справі. В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилалися на те, що в їхньому постійному користуванні знаходиться присадибна земельна ділянка площею 0,12 га по [ADDRESS]. На початку листопада 2013 року [PERSON] перегородила сіткою місце виходу із двору позивачів через прохід довжиною 3-5 метрів та шириною 1 метр, який давав можливість їм проходити до своєї присадибної земельної ділянки, площею 0,07 га, яка знаходиться за 10 метрів від їх земельної ділянки площею 0,05 га, на якій розташований житловий будинок із погосподарськими спорудами. Звернувшись до земельної комісії Сосницької селищної ради з метою здійснення перевірки меж земельних ділянок, позивачі дізнались, що [PERSON] було незаконно приватизовано частину землі загального користування зі сторони вул.Довженка в смт.Сосниця згідно виданого їй Державного акту про право власності на земельну ділянку, а також всупереч цьому документу самоуправно захоплено частину їх земельної ділянки шляхом зміщення межі земельної ділянки відповідача до земельної ділянки землевласника [PERSON] та перегородження позивачам проходу шириною 1 метр та довжиною 13 метрів, загальною площею 13 кв.м із двору на свою присадибну земельну ділянку. Рішенням Соницького районного суду від 23 липня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов'язано [PERSON] знести металеву сітку шириною в 1 метр в ділянці виходу із двору через хвіртку та проходу до земельної ділянки, що межує із земельною ділянкою відповідача [PERSON] по [ADDRESS]; повернути незаконно захоплену земельну ділянку шириною в 1 метр та довжиною 13 метрів, загальною площею 13 кв.м згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи № 816-818/14-24 від 27 травня 2014 року. Стягнуто з [PERSON] на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] 1 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, по 500 грн. кожному з позивачів, а також судові витрати по справі: 458 грн. 80 коп. судового збору, 2361 грн. 60 коп. витрат за проведення експертизи та 1 600 грн. за надання правової допомоги. Відмовлено в задоволенні вимог в частині визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯК № 994 661 від 23.04.2010 року, виданого на підставі рішення 36 сесії 5 скликання Сосницької селищної ради на ім'я [PERSON] В апеляційній скарзі [PERSON], [PERSON], [PERSON] просять скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та винести нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Незаконність рішення суду в оскаржуваній частині апелянти обґрунтовують невідповідністю висновків суду про наявність підстав в частині задоволених позовних вимог фактичним обставинам справи, а також ухвалення судом рішення з порушенням норм матеріального права, вирішення судом питань про права і обов'язки інших співвласників земельної ділянки - [PERSON], [PERSON] без залучення їх до участі у справі. За доводами апелянтів, судом не враховано, що 30 березня 2010 року було складено акт погодження зовнішніх меж їх земельної ділянки, який підписав [PERSON], а тому суд повинен був відмовити в задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності. Суд не дав належної оцінки висновку експерта, згідно якого частина їх земельної ділянки виходить на вул. Довженка, що суперечить дійсному розташуванню земельної ділянки, межа якої проходить вздовж червоної лінії вулиці Довженка, а тому фактично їх земельна ділянка для дотримання розміру повинна бути збільшена на 3.65 метрів в сторону земельної ділянки сусіда [PERSON], який фактично збільшив свою земельну ділянку за рахунок земельних ділянок сторін по справі. Апелянти посилаються, що спір не міг бути вирішеним до усунення помилок в електронному плані розміщення ділянок на кадастровій карті. Також посилаються, що судом задоволено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, та стягнуто судові витрати за надання позивачам правової допомоги всупереч положенням ст. 23 ЦК України та статей 56, 79, 88 ЦПК України, якими не передбачено відшкодування витрат, понесених на представництво інтересів сторони по справі, хоча таким представником і був адвокат. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Сторонами рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог про визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯК № 994 661 від 23.04.2010 року, виданого на підставі рішення 36 сесії 5 скликання Сосницької селищної ради на ім'я [PERSON], не оскаржувалося, а тому рішення суду в цій частині не є предметом перевірки щодо його законності апеляційним судом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS], а відповідач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS], якій також на праві власності належить 1/3 частина земельної ділянки, на якій розташовано домоволодіння. У листопаді 2013 року [PERSON] перенесла частину огорожі довжиною 13 м на 1 метр, чим збільшила площу своєї земельної ділянки за рахунок земельної ділянки, якою користувалися позивачі для проходу з однієї частини земельної ділянки до іншої частини земельної ділянки, що знаходилася у їх користуванні. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 квітня 1997 року (а.с.79) та додатку до державного акта на право власності на земельну ділянку (а.с.110) співвласниками будинку і земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON] В матеріалах справи відсутні дані щодо належним чином зареєстрованого у позивачів права власності чи права користування земельними ділянками, якими вони фактично користуються. Згідно висновку експерта №816-818/14-24 від 27.05.2014 року при видачі державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] не було винесено в натуру (на місцевість) розмірів земельної ділянки, передбачених проектом відведення, із встановленням землевпорядною організацією межових знаків, які передаються власнику на зберігання. Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зобов'язання перенести межу ґрунтується на матеріалах справи, оскільки, як встановлено судом, відповідачем [PERSON] в листопаді 2013 року було перенесено огорожу на 1 метр на ділянці довжиною 13 метрів, в зв'язку з чим було перекрито [PERSON], [PERSON] прохід з однієї частини земельної ділянки до іншої частини земельної ділянки, яка знаходиться в їх користуванні. Як встановлено апеляційним судом, перенесення відповідачкою огорожі було пов'язано з тим, що фактична довжина належної на праві власності апелянтам земельної ділянки по межі з позивачами є меншою, ніж визначено державним актом на право приватної власності на неї. Зазначений факт підтверджується матеріалами справи. Згідно висновку експерта та матеріалів геодезичного вимірювання земельної ділянки, креслення меж земельної ділянки при накладенні креслень фактичної межі ділянки на креслення межі ділянки згідно державного акту маються розбіжності щодо їх розташування, якими підтверджується, що після перенесення огорожі її місце розташування не відповідає державному акту про право власності, в зв'язку з чим має місце збільшення земельної ділянки відповідачки в цій частині на проміжку земельної ділянки довжиною 13 метрів від 0.82 м з однієї її сторони та 1.14 метрів з іншої її сторони. Невідповідність довжини межі між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] пов'язана з тією обставиною, що згідно державного акту до площі земельної ділянки відповідача [PERSON] включено частину вулиці, на яку виходить і частина суміжної межі, що не відповідає її фактичному розташуванню. За викладених обставин, є доведеним факт, що в зв'язку з перенесенням частини огорожі позивачі позбавлені можливості користуватися частиною земельної ділянки для проходу з однієї своєї частини земельної ділянки на іншу належу їм частину. Проте, згідно креслень меж земельної ділянки розмір площі фактичного збільшення земельної ділянки в зв'язку з перенесенням частини огорожі не відповідає розміру, зазначеному у висновку експерта, що було визнано останнім в суді апеляційної інстанції, після ознайомлення з матеріалами креслень. За таких обставин рішення суду підлягає зміні шляхом викладення абзацу другого резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Зобов'язати [PERSON] перенести металеву сітку довжиною 12,99 м., встановивши її по межі, визначеній Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №994661, виданого 15 липня 2010 року на підставі рішення Сосницької селищної ради 36 сесії 5 скликання від 23.04. 2010 року." При цьому апеляційний суд виходить із того, що зобов'язання відповідача [PERSON] відновити фактичне користування позивачами земельною ділянкою, яке мало місце до перенесення нею огорожі в листопаді 2013 року, що відповідатиме і державному акту на право власності на земельну ділянку, за наявності спору між сторонами, в тому числі із третьою особою [PERSON], з приводу відновлення меж суміжного землекористування, не є перешкодою для вирішення такого спору в майбутньому. Як встановлено судом, перенесення огорожі, в зв'язку з яким відбулося збільшення земельної ділянки в порівнянні з межами, визначеними державним актом, мало місце внаслідок дій саме відповідача [PERSON] При цьому зобов'язання останньої відновити межу шляхом її встановлення по межі, визначеній державним актом, не є порушенням прав інших співвласників земельної ділянки, оскільки в такому випадку відбудеться відновлення становища, яке існувало до його порушення і яке було порушено тільки одним із співвласників земельної ділянки, в зв'язку з чим розгляд справи без залучення до участі у справі судом першої інстанції інших співвласників не призвело до порушення їх цивільних прав і обов'язків. За наявності чинного державного акту на земельну ділянку відповідача, не оскарження ним рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог про визнання його недійсним, посилання апелянта на неможливість розгляду справи до усунення помилок в електронному плані розміщення земельної ділянки на кадастровій карті, є безпідставними. При цьому апеляційний суд враховує, що за захистом порушеного права звернулися позивачі, і їх вимоги стосувалися саме дій відповідача [PERSON], якою було перенесено огорожу за межу, визначену державним актом. Також не можуть бути прийняті судом до уваги доводи апелянтів щодо спливу строку позовної давності на звернення позивачів з позовом до суду, оскільки порушення їх прав шляхом переміщення відповідачем огорожі відбулося в 2013 році, а не в 2010 році при приватизації [PERSON] своєї земельної ділянки. Проте, обгрунтованими є доводи апелянтів в частині відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди. Так, в обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог в частині моральної шкоди суд послався на наявність моральних страждань позивачів внаслідок порушення їх права на землю. Однак, такого висновку суд дійшов в порушення норм матеріального права без належної оцінки всіх обставин справи. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 ЦК України також передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, відповідальність за заподіяну моральну шкоду може бути покладено лише за доведеності порушення прав особи, неправомірності дій чи бездіяльності особи, якою завдано моральної шкоди, доведеності її вини, та що внаслідок таких дій завдано душевних страждань. Проте, як вбачається з матеріалів справи, хоча дії відповідача [PERSON] і були пов'язані з зайняттям земельної ділянки, якою позивачі користувалися для проходу з однієї належної їм частини земельної ділянки до іншої, але, як встановлено судом, такі дії були направлені на самозахист свого цивільного права за наявності спору між сторонами з приводу суміжного землекористування. В силу ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Вчиняючи дії, направлені на самозахист свого права, [PERSON] виходила із того, що шляхом перенесення частини огорожі вона частково відновила своє право володіння переданою їй у власність земельною ділянкою. Дана позиція позивачки ґрунтувалася на тому, що згідно державного акту довжина її земельної ділянки по межі з позивачами складає 46 м 30 см, але оскільки межа фактично є меншою, то нею і було вчинено дії, направлені на відновлення, на її думку, порушеного права. Згідно висновку експерта при складанні технічної документації із землеустрою [PERSON] на її земельну ділянку по [ADDRESS] не було винесено в натуру (на місцевість) розмірів земельної ділянки, передбачених проектом відведення із встановленням землевпорядною організацією межових знаків. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння апелянтів довжина межі присадибної ділянки сторін від червоної лінії становить 46 м 29 см, що узгоджується з розміром, зазначеним в державному акті. Проте, при визначенні на місцевості розташування земельної ділянки згідно даних, зазначених в державному акті (додаток № 7), зазначена межа виходить за межі подвір'я відповідача [PERSON], про що не було відомо сторонам до проведення експертизи. З врахуванням викладеного, вчиняючи дії, направлені на самозахист порушеного права, [PERSON] не могла знати про невідповідність даних в державному акті щодо розташування земельної ділянки її фактичному розташуванню, а за таких обставин в неї був відсутній умисел на завдання позивачам моральної шкоди. Крім того, судом не було враховано, що в матеріалах справи відсутні докази, що позивачами належним чином оформлене право власності або право користування земельними ділянками з визначенням їх меж на місцевості. За таких обставин, оскільки фактично було порушено право [PERSON], [PERSON] лише на прохід з однієї частини земельної ділянки до іншої, які знаходяться в їх фактичному користуванні, з врахуванням відсутності встановлених меж суміжного землекористування, висновок суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди є необгрунтованим. Також не відповідає вимогам закону стягнення з відповідача на користь позивачів витрат на правову допомогу, з огляду на наступне. Статтею 19 Закону України „Про адвокатуру та адвокатську діяільність" встановлені види адвокатської діяльності, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, а також представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства. Виходячи з системного аналізу положень ч.1 ст.38, ст.ст.40, 56 ЦПК України, адвокат в цивільному процесі може бути як представником сторони, так і особою, яка надає правову допомогу і яку згідно положень ч.1 ст.47 ЦПК України віднесено до інших учасників цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги; така особа має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні; така особа допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Відповідно до п. 11 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в ч.2 ст.56 ЦПК України. В матеріалах справи відсутні дані про допуск до участі у справі адвоката позивачів - [PERSON] в якості особи, яка надає правову допомогу. Крім того, згідно договору-доручення за №00811 від 11 січня 2014 року (а.с.42) предметом договору була участь адвоката [PERSON] в цивільній справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою в якості повноправного уповноваженого представника (захисника) інтересів клієнта. Таким чином, в суді першої інстанції адвокат позивачів фактично приймав участь в розгляді справи в якості їх представника, а не особи, що надає правову допомогу. Згідно ч.1, п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу. Частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги; граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Виходячи з аналізу зазначених норм ЦПК України та ст.19 Закону України „Про адвокатуру та адвокатську діяільність", судовими витратами є витрати, пов'язані з оплатою такого виду адвокатської діяльності, як правова допомога і нормами цивільного процесуального права не віднесено до судових витрат оплату такого виду адвокатської діяльності як представництво інтересів сторони в суді. В зв'язку з викладеним, рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивачів 1600 грн. витрат, пов'язаних з оплатою допомоги адвоката, підлягає скасуванню. Оскільки оплату судового збору при зверненні до суду та експертизи здійснював [PERSON], суд необгрунтовано стягнув з відповідача вказані судові витрати на користь обох позивачів, в зв'язку з чим з абзацу 4 резолютивної частини рішення підлягають виключенню слова "та [PERSON]". Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України в зв'язку зі зміною оскаржуваного рішення підлягає зменшенню розмір стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] понесених витрат по сплаті судового збору з 458,80 грн. до 229,40 грн.

Outcome: partial