Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Жданівської сільської ради за участю третьої особи [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що [INFO] в с. Жданівка Хмільницького району Вінницької області помер його дід [PERSON], після смерті якого залишилася спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS]. Будучи єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті діда, він своєчасно звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності на нього за дідом [PERSON]. Тому, за захистом своїх невизнаних прав позивач вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою. У судове засідання позивач не з'явився, однак надав суду письмову заяву у якій просить справу розглянути у його відсутність. Вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача - Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області та третя особа в судове засідання також не з'явились, надавши суду заяву про розгляд справи без їх участі. Будь-яких заперечень щодо позову не надали. За наведених вище обставин справа розглядається у відсутність сторін на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконкомом Жданівської сільської ради Хмільницького району від 24.06.2006р. Після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі і на житловий будинок з господарськими будівлями за [ADDRESS], загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 35,6 кв.м., зазначений під літерою "А", з верандою "а.", ґанком та господарськими будівлями: сараями "Б" та "Д", погребом з шиєю "В", жомовою ямою "Е", вбиральнею "Г", огорожею №1, воротами з хвірткою №2 та криницею №3. Ще за життя, 28.01.2005 року, [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого належне йому майно, а саме житловий будинок заповів [PERSON]. Інший спадкоємець за законом [PERSON] (дружина спадкодавця) від прийняття спадщини відмовилась, про що зазначила у своїй заяві від 26.12.2014р. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Водночас, з матеріалів справи слідує, що отримати свідоцтво про право на спадщину на належне спадкодавцеві нерухоме майно неможливо, так як відсутні правовстановлюючі документи на таке майно. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування", судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-ІV, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин пов'язаних із набуттям спадкодавцем [PERSON] права на житловий будинок, діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Як вбачається з матеріалів справи, спірний житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], та господарські будівлі побудовані на протязі 1962-1972 років, що підтверджується інформацією, яка міститься в технічному паспорті на вказаний житловий будинок, що виготовлений у 1991 році. Таким чином належність будинку спадкодавцю [PERSON] доведена належними та допустимими доказами, а саме довідкою Жданівської сільської ради Хмільницького району № 1082 від 01.02.2014р. із якої убачається, що у особистій власності [PERSON] в [ADDRESS] з господарськими будівлями, а також технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок в [ADDRESS] виготовленим КП ВООБТІ станом на 21.10.1991р. у якому зазначено, що до складу будинковолодіння входить: житловий будинок літ. "А", веранда літ "а", ґанок, сарай літ. літ. "Б", "Д", погріб літ. "В", жомова яма літ. "Е", огорожа №1,2, криниця "К". При цьому суд враховує, що в матеріалах інвентаризації житловий будинок та господарські будівлі не відображені як самовільно побудовані, а наявний лише запис про відсутність правовстановлюючих документів, які [PERSON] не встиг оформити за життя. Таким чином здобуті докази свідчать про те, що при житті спадкодавець [PERSON] володів, користувався та розпоряджався вищевказаним житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, а отже він перебував у його власності, і вказане право власності зареєстроване за ним згідно вимог діючого на той момент законодавства. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. А згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Зважаючи на вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] доведено викладені в позовній заяві обставини, що підтверджують її право як спадкоємця за законом на успадкування майна спадкодавця [PERSON], а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки питання про розподіл судових витрат позивачем не ставиться, понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору необхідно залишити за останнім.

Outcome: approved