Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" та просить: - визнати недійсним з моменту вчинення договір фінансового лізингу № 002588 від 09 липня 2015 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон"; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (ідентифікаційний код юридичної особи 38865527, юридична адреса: 01133, м. Київ, вулиця Кутузова, буд. 18/7, к. 613) на його користь кошти загальною сумою 25000 грн. (двадцять п'ять тисяч гривень), як незаконно отримані за наслідками укладення Договору № 002588 від 09 липня 2015 року. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 08 липня 2015 року уклав з відповідачем Договір №002588 фінансового лізингу (далі Договір), предметом якого є надання послуг, спрямованих на придбання та передачу на умовах фінансового лізингу майна, а саме автомобіля марки/моделі Daewoo Nexia на суму 3265,13 дол. США, що еквівалентно 75000 грн., по курсу НБУ $ США - 22,79 грн., згідно Додатку №1 до Договору. З метою отримання автомобіля марки/моделі Daewoo Nexia, згідно Додатку №1 до Договору, він перерахував відповідачу 25000 грн. Враховуючи те, що він, як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідченим, однак Договір №002588 від 09.07.2015 року нотаріально не посвідчувався. Таким чином, оскільки Договір нотаріально не був посвідчений, то він є нікчемним з моменту його вчинення. Вважає, що Договір №002588 від 09.07.2015 року був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вважає, що він отримав нечітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного Договору, дії відповідача є забороненими. При умові належного роз'яснення йому усіх умов та наслідків даного Договору, він не погодився б на його укладення. Вказаний Договір є таким, що не відповідає чинному законодавству, грубо порушує його права. Такий Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає його внутрішній волі на момент його укладення та на даний час, а тому підлягає визнанню недійсним з таких підстав. По перше, здійснені ним оплати не створюють для відповідача будь-яких обов'язків. Статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Законом України "Про захист прав споживачів" заборонено нечесну підприємницьку практику, яка включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, спонукає або морже спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, стосовно основних характеристик продукції, таких як: її наявність, специфікація та ціна або спосіб розрахунку ціни чи наявність знижок або інших цінових переваг. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. По друге, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законодавством та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зазначене дає підстави стверджувати, що оспорюваний правочин не відповідає чинному законодавству України, внутрішній його волі та не спрямований на реальне настання правових наслідків, вчинений з введенням його в оману щодо істотних умов У судове засідання позивач не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про розгляд справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про свідчать поштові повідомлення. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про їхні права та взаємовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що позову слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 липня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН"та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 002588 (далі Договір) (а.с.14-24). Згідно вказаного Договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Відповідно до п. 3.1. Договору, предметом договору є автомобіль Daewoo Nexia, вартість якого відповідно до п. 3.2 та Додатку №1 до Договору становить 75000 грн., комісія за організацію 10% - 7500 грн., комісія за передачу 3% - 2250 грн. Відповідно до п. 5.1. Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 50 (п'ятдесят) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісію за організацію, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Згідно пунктів 5.4, 5.5 Договору у разі збільшення вартості Предмета Лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 Договору, Лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі Предмета Лізингу Лізингодавцем із метою відповідності відсоткового розміру Авансового платежу, визначеного в Додатку №1 до цього Договору, фактичній вартості Предмета Лізингу на момент його купівлі у Продавця, а також одноразово сплатити різницю Комісії за Організацію до моменту купівлі Предмета Лізингу Лізингодавцем. У разі зменшення вартості Предмета Лізингу на момент його передачі Лізингоодержувачу різниця Комісії за Організацію поверненню не підлягає. У разі невиконання Лізингоодержувачем дій, визначених у п. 5.4 Договору протягом десятиденного строку з моменту отримання письмового повідомлення від Лізингодавця Договір вважається розірваним із застосуванням до Лізингоодержувача наслідків, передбачених п. 12.12. Договору. Згідно п. 12.12 Договору у випадку розірвання Договору лізингоодержувачем до підписання Акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію Договору Лізингодавцем не повертається. Згідно наявної у матеріалах справи квитанції (а.с.25) позивачем були сплачені кошти в розмірі 25000 грн. Позивач вказує, що договір № 002588 фінансового лізингу від 08.07.2015 року є недійсним в силу того, що порушує його права, як споживача, тобто всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу; містить несправедливі умови. Положеннямистатті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. За змістом статей 1, 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Договір лізингу має бути у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За статтею 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннямиЦК Українипро лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Статтею 16 вищезазначеного Закону установлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч.2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Дослідивши умови спірного Договору щодо прав та обов'язків лізингодавця, суд приходить до висновку, що ряд його умов є несправедливими за змістом ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", так як вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, а також умови договору завдають шкоди споживачеві. Зокрема, у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 Договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу Лізингодавцем із метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в Додатку №1 до цього Договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (п. 5.4 Договору). Зазначений пункт спірного договору зобов'язує лізингоодержувача здійснювати доплати у разі збільшення вартості предмету лізингу і в той же час виключає обов'язок лізингодавця у разі зменшення вартості предмету лізингу повернути лізингоодержувачу різницю комісії за організацію. Встановлює розірвання Договору в односторонньому порядку з визначенням негативних наслідків для Лізингоодержувача у виді неповернення комісії за організацію Договору, штрафу за дострокове розірвання у розмірі 20% від сплаченої суми авансових платежів (пункти 12.12, 12.13 Договору). Крім того, пунктами 4.3.5., 4.3.6 Договору на шкоду лізингоодержувачу, гарантовано одностороннє розірвання Договору лізингодавцем без повідомлення лізингоодержувача, без будь-якої відповідальності лізингодавця, але з гарантією неповернення останнім 20% від сплаченої Лізингоодержувачем суми авансових платежів. Окрім того, у Договорі значиться, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Отже, такі норми прямо суперечать ч. 1 ст. 808 ЦК України, враховуючи те, що в зазначеному договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Таким чином, зі змісту Договору, разом з додатками 1,2,3, вбачається виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов'язків, звужені обов'язки лізингодавця, встановлені в Законі України "Про фінансовий лізинг", ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 11.05.2016 року у справах №6-65цс15 та №6-3020цс15. Також, в укладеному Договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 807 ЦК України. Отже, укладений Договір не був спрямований на настання реальних наслідків. До того ж, враховуючи недотримання встановленої законом нотаріальної форми для його укладення та порушення нормами Договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України "Про фінансовий лізинг", Закону України "Про захист прав споживачів", суд вважає, що укладений між сторонами Договір фінансового лізингу № 002588 від 08 липня 2015 року, разом з додатками 1,2,3 є недійсним. Статтею 216 ЦК Українивстановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу було сплачено платіж на рахунок ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", в розмірі 25000 грн., тому вказані кошти повинні бути повернуті позивачу. Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний Договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, Договір фінансового лізингу № 002588 від 08 липня 2015 року, разом з додатками 1,2,3 між сторонами нотаріально посвідчено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Також, згідно п. 10 цієї ж Постанови, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 сь. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Згідно ч. 4 ст. 203, ч.ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст.220 ЦК України договір є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину. Отже, за наведених обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь сплачених ним коштів в сумі 25000 грн. є правомірною, тому суд, застосовуючи реституцію, стягує з відповідача на користь позивача передані за Договором фінансового лізингу №002588 від 08.07.2017 року кошти у сумі 25000 грн., що відповідає суті реституції, яка полягає у поверненні стороною всього отриманого за недійсним договором. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд виходить з наступного. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, н користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Питання справляння судового збору, крім Закону України "Про судовий збір", регулюється іншим законодавством. Зокрема, ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" регламентує, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до Закону України "Про судовий збір", зі змінами, що набрали чинності 01 вересня 2015 року, такі особи не віднесені до кола суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору. Разом із цим, такий припис ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" не вступає в колізію з положеннями ст. 5 Закону України "Про судовий збір", якою визначено пільги щодо сплати судового збору, оскільки коло вимог і осіб, які мають такі пільги за цим Законом, не є вичерпним. Тому, сама по собі відсутність такої категорії осіб у встановленому в зазначеній нормі переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може означати, що споживачі такої пільги не мають, оскільки вона встановлена спеціальним Законом, який гарантує реалізацію та захист їх прав. Таким чином, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, а також повного задоволення позовним вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 1409,60 грн. (за дві позовні вимоги). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved