Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив стягнути з [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку суму боргу за Договором про надання споживчого кредиту № 11275394000 від 24 грудня 2007 року в розмірі 19829 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот двадцять дев`ять) доларів США 64 центи та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 6643 (шість тисяч шістсот сорок три) грн. 06 коп. та суму сплаченого судового збору в розмірі 7709 грн. 70 коп. в рівних частках з кожного по 3854, 85 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 24 грудня 2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" (з 17.09.2008 року ПАТ «Укрсиббанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11275394000 від 24 грудня 2007 року про надання кредиту у сумі 30 000 доларів США, строком до 23 грудня 2027 року, із сплатою 12,9% відсотків річних за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором був укладений Договір поруки від 24 грудня 2007 року № 11275394000/3 між позивачем та [PERSON] , згідно з яким вона зобов`язується відповідати у повному обсязі перед банком за виконання Позичальником усіх зобов`язань, що виникли к Кредитного договору. Відповідальність позичальника та Поручителя є солідарною. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 02.11.2016 року заборгованість [PERSON] по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 19829,64 дол. США, з яких: 17875,00 дол. США - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість з березня 2016 року -1125, 00 дол. США; 1954,64 дол. США - заборгованість по процентам. Заборгованість [PERSON] по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 02.11.2016 року складає 6643 грн. 06 коп., з яких: 2597,09 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 4045,97 грн. - пеня за прострочення сплати процентів, яку просили стягнути солідарно із відповідачів та судові витрати по справі в рівних частках з кожного по 3854, 85 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, наддав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились. Про час і місце слухання справи повідомлені належним чином - у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, судовими повістками про виклик за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Їх представником надано суду заяву про розгляд справи без їх присутності, позовні вимоги позивача не визнали. Від представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвоката Порядкова В.Б. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому пояснив, що відповідно до умов Кредитного договору, позивач надав [PERSON] кредит в іноземній валюті 30000 долл. США., відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 23 грудня 2027 року. 08 вересня 2016 року відповідачам направлено вимоги про погашення заборгованості. На 02.11.2016 року заборгованість Відповідача по поверненню кредитних коштів складає 17 875 долл. США. Однак згідно графіку заборгованості остаточна заборгованість має бути на суму 16 625 долл. США, тобто Відповідач мав сплатити 30000-16625 долл. США= 13 375 долл. США. Згідно розрахунку відповідач сплатив у доларовому еквіваленті суму 29 330 доларів США, тобто вимоги позивача, щодо заборгованості є безпідставними. Кредитний договір суперечить законодавству України по захист прав споживачів. Відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем. Зміст спірного Договору суперечить також і частині 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, позивач не повідомив відповідача у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування так, як вимагає Закон. Закон України «Про захист прав споживачів» вимагає визначити в договорі існуючі форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними. Також заперечує стосовно стягнення заборгованості з [PERSON] у якості поручителя, оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Тому, укладений Договір поруки від 24 грудня 2007 року № 11275394000/3 між позивачем та [PERSON] слід вважати припиненим. За таких обставин, вимоги позовної заяви про стягнення заборгованості є безпідставними. Просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Від представника позивача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник зазначив, що виходячи із мотивування відзиву, позичальник [PERSON] визнає обставини: - укладення ним із Банком договору про надання споживчого кредиту № 11275394000 від 24 грудня 2007 року; - отримання ним від Банку згідно умов Кредитного договору кредиту в розмірі 30000,00 доларів США. Однак [PERSON] заперечує проти задоволення позовних вимог Банку із посиланням на невірність даних у розрахунку заборгованості Банку та на порушення законодавства про захист прав споживачів при укладенні Кредитного договору. АТ «УкрСиббанк» не визнає заперечень позичальника [PERSON] , що викладені у відзиві на позов в повному обсязі, враховуючи наступне. На підтвердження обставин, на які посилається АТ «УкрСиббанк» як на підстави своїх позовних вимог, до позову Банку було додано наступне: Кредитний договір, в якому зазначено суму наданого кредиту (п. 1.1.), строк кредитування (п. 1.2.), процентна ставка та метод нарахування плати за користування кредитом (п. 1.3. та 1.3.3.), спосіб надання кредиту (п. 1.5.) та інші умови; Розрахунок заборгованості за кредитом, в якому зазначені дата сплати та максимальний залишок заборгованості згідно графіку (Додаток №1 до Кредитного договору), дата та сума фактичного погашення кредиту. залишок строкової, простроченої та загальний залишок заборгованості; Розрахунок заборгованості по процентам, в якому, згідно умов договору (п. 1.3.) визначена процентна ставка, період за який нараховані проценти, кількість днів, нараховано та сплачено процентів, залишок строкової, простроченої та загальний залишок заборгованості за процентами (метод нарахування процентів визначений п. 1.3.3 кредитного договору); виписка за поточним рахунком Позичальника № [NUMBER] як доказ надання та видачі кредитних коштів згідно п. 1.5. Кредитного договору. До відзиву на позов додано документ, який було названо «Розрахунок заборгованості від Відповідача». Втім, даний документ не має ознак розрахунку заборгованості, натомість в ньому зазначено перелік платежів, які згідно відзиву були сплачені позичальником до Банку на умовах Кредитного договору. У зв`язку із тим, що представником позичальника [PERSON] було надано вищевказаний перелік платежів за Кредитним договором, то Банком-Позивачем проведено аналіз цієї інформації та звіряння з даними наданого Банком розрахунку заборгованості за Кредитним договором, в результаті чого зазначили наступне. Автор даного документу при зазначенні числових значень використовує десяткові дроби. Зауважують, що у відзиві не надано пояснень чому значення в даному переліку платежів зазначені в нетрадиційному форматі, а саме: при зазначенні розміру платежів (сум платежів) у доларах США та у гривнях використані скорочення як до двох цифр після коми, так і до трьох, а в деяких випадках - взагалі скорочення немає, і зазначено шість цифр; при зазначенні курсу валют також одночасно використані різні скорочення: до двох, трьох, чотирьох, п`яти, шести цифр після коми, а інколи взагалі при зазначенні курсу валюти використані цілі числа (тобто, без зазначення цифр після коми). В результаті звіряння інформації у розрахунку Банку із переліком платежів Позичальника належним чином проаналізовано ті платежі, сума яких зазначена у доларах США у традиційному форматі (тобто, у вигляді десяткового дробу із двома цифрами після коми чи у вигляді цілих чисел без коми), та встановлено, що ці платежі зараховані належним чином на погашення заборгованості Позичальника згідно умов Кредитного договору, і без жодних порушень законодавства України з боку Банку. Інформацію по тих платежах, сума яких зазначена у доларах США у нетрадиційному форматі (із трьома чи шести цифрами після коми у десяткових дробах), належним чином проаналізувати неможливо, оскільки невідомо: якою була точна сума платежу, в якій валюті даний платіж було здійснено (у гривнях чи іноземній валюті), і чи потребував даний платіж валютно-обмінної операції. Щодо укладення Кредитного договору та дотримання при цьому принципу свободи договору та інших вимог законодавства України зазначили, що Позичальник [PERSON] визнає обставини укладення ним із Банком Кредитного договору на тих умовах, про які Банк заявив у своїй позовній заяві. При цьому у суду немає підстав сумніватись щодо достовірності цих обставин, оскільки до матеріалів справи було надано копію Кредитного договору, підписаного Банком та Позичальником, що засвідчує факт досягнення між ними згоди зі всіх істотних умов даного договору, при наявності у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності, їх вільного волевиявлення, що відповідало їх внутрішній волі. Враховуючи це, укладення Кредитного договору було актом вільного волевиявлення Сторін, що відповідало їх внутрішній волі, що всі умови Кредитного договору Позичальнику були зрозумілі (що він з ними погоджувався), а перед укладенням Договору Позичальник отримав всю необхідну інформацію щодо кредитування. Так, укладаючи Кредитний договір [PERSON] був ознайомлений з усіма його істотними умовами, про що свідчить підпис на кожній сторінці правочину. При цьому, будь-яких застережень стосовно того, що він не згоден із пунктами договору, зроблено не було, тобто всі умови на час укладення його повністю влаштовували. Крім того, 04.03.2020 року представник [PERSON] надав до суду клопотання про долучення до матеріалів цивільної справи квитанцій про сплату кредитної заборгованості у кількості 76 аркушів. За результатами аналізу долучених до матеріалів справи квитанцій можна дійти наступних висновків: -не всі квитанції стосуються погашення кредитної заборгованості (тому у клопотанні представника [PERSON] викладена неправдива інформація, що всі квитанції стосуються погашення кредитної заборгованості); -представник позичальника [PERSON] не вбачає різниці між квитанціями про погашення кредитної заборгованості та іншими квитанціями (зокрема, про поповнення фізичною особою власного поточного рахунку чи, навіть, про перерахування коштів на поточний рахунок іншої юридичної особи); представник [PERSON] безпідставно вважає, що всі дані квитанції свідчать про погашення кредитної заборгованості, оскільки це не відповідає дійсності; -ні позичальником [PERSON] , ні його представником не здійснено жодного аналізу ні долучених до матеріалів справи квитанцій, ні розрахунку кредитної заборгованості, що доданий до позову Банку; -правова позиція представника [PERSON] зводиться до того, що необхідно надати до матеріалів справи квитанції (при цьому не обов`язково ті, що стосуються кредиту), а вже Банк та суд мають здійснювати аналіз даних квитанцій, що, вважають, є зловживанням своїми процесуальними правами; -представник [PERSON] вважає, що всі кошти, що внесені на погашення кредиту, мають враховуватись на погашення основної суми кредиту (при цьому представник [PERSON] забуває, що одним із основних принципів кредитування є оплатність, і позичальник має сплачувати відсотки за користування кредитом), у зв`язку із цим вважають, що з боку відповідачів не здійснено належного аналізу положень Кредитного договору, якими передбачена сплата відсотків за користування кредитом; -ті кошти, які згідно квитанцій були направлені на погашення кредитної заборгованості були належним чином зараховані Банком на погашення даної заборгованості (тобто ці кошти враховувались на погашення основної суми кредиту та/або відсотків за кредитом згідно положень Кредитного договору), що відображено у розрахунку заборгованості, який додано до позову і жодним чином не проаналізовано відповідачами. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 24 грудня 2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" (з 17.09.2008 року ПАТ «Укрсиббанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11275394000 від 24 грудня 2007 року про надання кредиту у сумі 30 000 доларів США, строком до 23 грудня 2027 року, із сплатою 12,9% відсотків річних за користування кредитними коштами (т.1., ар.с.7-12) В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором був укладений Договір поруки від 24 грудня 2007 року № 11275394000/3 між позивачем та [PERSON] , згідно з яким вона зобов`язується відповідати у повному обсязі перед банком за виконання Позичальником усіх зобов`язань, що виникли к Кредитного договору. Відповідальність позичальника та Поручителя є солідарною (т.1, ар.с.13). Згідно розрахунку заборгованості, станом на 02.11.2016 року заборгованість [PERSON] по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 19829,64 дол. США, з яких: 17875,00 дол. США - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість з березня 2016 року -1125, 00 дол. США; 1954,64 дол. США - заборгованість по процентам. Заборгованість [PERSON] по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 02.11.2016 року складає 6643 грн. 06 коп., з яких: 2597,09 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 4045,97 грн. - пеня за прострочення сплати процентів, яку просили стягнути солідарно із відповідачів та судові витрати по справі. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом. За загальними правилами, що випливають з положень ст. ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, ЦК України, цивільні права та обов`язки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; позичальник зобов`язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов`язання, стягнення неустойки; особа здійснює свої права та виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і повинна діяти, в т.ч., вчиняючи правочин, добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки. Враховуючи вище викладене, а також приймаючи до уваги, що відповідач/боржник в порушення умов кредитного договору свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплати відсотків за користування ними не виконав у повному обсязі, у зв`язку з чим у банка виникло право вимагати повернення кредиту та стягнення заборгованості у примусовому порядку, з урахуванням викладеного, суд вважає звернення позивача з позовом до відповідача, як до боржника, в частині стягнення заборгованості та судових витрат цілком обґрунтоване, та таке, що відповідає характеру та змісту цивільно-правових відносин. В той же час, суд вважає, що вимога заявлена про стягнення з відповідача [PERSON] , як з поручителя, заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11275394000 від 24 грудня 2007 року, яка укладена між позивачем та боржником задоволенню не підлягає з огляду на таке. Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, яка була чинною на час існування спірних правовідносин порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється. Зазначений висновок викладений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18). Як вбачається з матеріалів справи, боржник, а відтак і поручитель, первинно взяли на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами у строк до 23 грудня 2027 року. Відповідно до додатку №1 до Кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно умов Кредитного договору відбувається з 01 по 10 число (включно) кожного місяця в розмірі 12,9% річних. Отже невід`ємною частиною вищезазначеного договору є Додаток №1 "Графік погашення кредиту".(т.1 ар.с.10-12). Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 12 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя. Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18). Як було встановлено у судовому засіданні останній раз позичальником було здійснено погашення заборгованості за кредитом та процентами 25.01.2016 року. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється. Крім того, при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати таке. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред`явлення вимоги» та «пред`явлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Окрім цього, вказані позовні вимоги до поручителя суд не може задовольнити також через те, що відповідно до вимог ст.ст. 12, 76, 81 ЦПК України, позивачем не було надано доказів (а саме розрахунку заборгованості) в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням. Тому, на підставі наведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу в задоволенні позову до [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до поручителя [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором, суд виходив з того, що банк не надав розрахунку заборгованості за Кредитним договором у межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням. При цьому суд дійшов висновку, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі N 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі N 6- 3087цс16 та в інших. Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) також погодилась з таким висновком і не вбачає підстав для відступлення від нього. У вищезазначеній постанові Верховного Суду зазначено наступне: "З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Аналіз судової практики, здійснений на підставі інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, за релевантністю судових рішень, прийнятих Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в аналогічних справах, свідчить про те, що суд касаційної інстанції дотримується правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі N 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі N 6-3087цс16 та в інших. Так, і у справі, переданій на розгляд Великої Палати Верховного Суду, і в аналогічних справах, які переглядалися Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, прийнято рішення, які свідчать про відсутність розходжень у судовій практиці (справи N 756/12263/15-ц, 522/10828/15-ц, 377/471/15-ц, 127/8315/16-ц, 285/1462/15-ц, 2-1283/11, 569/3799/14-ц, 756/4514/16-ц, 750/4903/14 та багато інших). В усіх зазначених справах суд касаційної інстанції виходив із того, що строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням. Більш того, у цих судових рішеннях містяться посилання на висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України у справах N 6-53цс14, 6-3087цс16 та інших аналогічних справах. " Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень ("що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності"). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Христов проти України" (рішення від 19 лютого 2009 року, заява N 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу "Брумареску проти Румунії"). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії "За демократію через право" (Венеціанської комісії), правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики. ЄСПЛ зазначав, що сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі "Рябих проти Росії", заява N 52854/99). За таких обставин, суд, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача.

Outcome: partial