Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, посилаючись на те, що вона перебувала у громадському шлюбі із відповідачем. Від даного шлюбу у них народилася дочка [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матір'ю, за адресою: [ADDRESS]. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров?я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участь у вихованні та догляді за дитиною не бере, її розвитком не цікавиться, безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд доньки за кордон для відпочинку та оздоровлення. Жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову не наводить. Позивач вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам їх дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїх батьківських прав. Від Балтаджи Ердала, її громадянського чоловіка отримала нотаріально посвідчену заяву-запрошення до Туреччини на три місяці, тобто протягом літніх канікулів. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач в установлений ч.7 ст. 178 ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву, будучи повідомленим належним чином про наявність ухвали про відкриття провадження та необхідністю подання відзиву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст.178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав: Відповідно до п.1,22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України № 57 від 27.01.1995 р., виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 р., держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків. коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Також, згідно ст.3 вищевказаної Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої 27.02.1991р., держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.1 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до п.21 Постанови КМ України №57 від 27.01.1995 р. "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного із батьків здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України. Відповідно до абз.2 ч.2 ст.4 ЗУ " Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України" від 21.01.1994 року, за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України закордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п.п.17,18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду закордон і проїзного документу дитини, в редакції, затвердженій Постановою КМ України від 24.03.2004 року № 380, проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду. Відомості про дітей, які їдуть закордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорт батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. Ст. 6 ЗУ "Про охорону дитинства", ст ст 17, 31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження виданого 25 квітня 2006 року cерії [NUMBER] відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Донецька, батьками [PERSON], [INFO] року, є відповідач [PERSON] та позивач [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис за № 388. В даний час їх спільна дитина проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров?я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батько дитини - відповідач по справі фактично безпідставно відмовився надати дозвіл на виїзд доньки закордон для відпочинку та оздоровлення, не повідомивши та не пояснивши позивачу та суду причин такої відмови. Суд, вважає, що відповідач такою своєю необґрунтованою відмовою надати дозвіл дитини виїхати закордон для відпочинку, порушує права дитини на відпочинок, охорону здоров?я та свободу пересування і таке право дитини підлягає захисту, шляхом задоволення позовних вимог. Проаналізувавши вищенаведені обставини, приймаючи до уваги необхідність захисту реалізації та забезпечення прав, інтересів та свобод неповнолітньої дитини, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та підлягають до задоволення шляхом надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON] до Туреччини, у супроводі її матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] На підставі наведеного,

Outcome: approved