Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Представник позивача Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» Сафір Ф.О. звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовну заяву мотивує тим, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 30.10.2007 року уклали кредитний договір МКМОGА00000275 та 31.01.2008 року уклали додаткову угоду до кредитного договору. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати [PERSON] - кредит у розмірі 99500,00 [Долар США] на термін до 29.10.2027 р., а [PERSON] - зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошті (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідні кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором [PERSON] сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі ні місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором та угодою виконав і повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 99500,00 [Долар США]. В порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526), 1054 ЦК України. [PERSON] свої зобов'язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором [PERSON] станом на 31.07.2015 року має заборгованість - 287300,72 [Долар США], яка складається з наступного: 81718.08 [Долар США] - заборгованість за кредитом; 67745,18 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; 124145,46 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 11,57 [Долар США] - штраф (фіксована частина). 13680,44 [Долар США] - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язання за Договором MKMOGA00000275 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та нижчевказаними фізичними особами було укладено: Договором поруки, укладеним з поручителем [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договором [PERSON] Відповідно до умов Договору поруки, а саме п,5, Позивачем було направлено на адресу Відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за Договором МКМОGА00000275. Згідно з п.6 Договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред'явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов'язання, залишена без задоволення. Враховуючи вищенаведене представник позивача просить стягнути з солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»: заборгованість у розмірі 287300,72 [Долар США], що за курсом 21,61 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.07.2015 року складає 6208568,66 грн. за кредитним договором № МКМООА00000275 від 30.10.2007 року та судовий збір в розмірі 3654,00 грн. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2015 року у цивільній справі № 308/10747/15-ц за позовом ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, позовну заяву позивача ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" задоволено частково. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 вересня 2017 року у цивільній справі № 308/10747/15-ц заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2015 року у цивільній справі № 308/10747/15-ц було скасовано та призначено судовий розгляд. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 грудня 2017 року у цивільній справі № 308/10747/15-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] - залишено без розгляду. В судове засідання представник позивача Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» не з'явився, натомість згідно заяви, що надійшла на адресу суду представник позивача просить розглянути позовну заяву без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі відповідно до викладених у позовній заяві підстав. Крім того, на адресу суду надійшла заява представника позивача в якій просить позовну заяву Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] залишити без розгляду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідача [PERSON], проти задоволення позову заперечують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. За приписом ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, засада змагальності у цивільному процесі є засадою особистої автономії сторін у цивільному процесі. Від волевиявлення сторін повинні залежати дії суду в доказовій діяльності. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін без волі на те суперечить суті і природі цивільних прав, які особа здійснює вільно, на власний розсуд. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 30.10.2007 року уклали кредитний договір МКМОGА00000275 та 31.01.2008 року уклали додаткову угоду до кредитного договору. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати [PERSON] - кредит у розмірі 99500,00 [Долар США] на термін до 29.10.2027 р., а [PERSON] - зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошті (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідні кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором [PERSON] сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором та угодою виконав і повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 99500,00 [Долар США]. В порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526), 1054 ЦК України. [PERSON] свої зобов'язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 України наслідками порушення Відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором [PERSON] згідно поданого позивачем розрахунку станом на 31.07.2015 року має заборгованість - 287300,72 [Долар США], яка складається з наступного: 81718.08 [Долар США] - заборгованість за кредитом; 67745,18 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; 124145,46 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 11,57 [Долар США] - штраф (фіксована частина). 13680.44 [Долар США] - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язання за Договором MKMOGA00000275 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та нижчевказаними фізичними особами було укладено: Договором поруки, укладеним з поручителем [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договором [PERSON] Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 Цивільного кодексу України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Відповідно до умов Договору поруки, а саме п,5, Позивачем було направлено на адресу Відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за Договором МКМОGА00000275. Згідно з п.6 Договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред'явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов'язання, залишена без задоволення. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] року. Згідно відповіді Першої Ужгородської нотаріальної контори від 02.11.2017 року, після смерті [PERSON], була заведена спадкова справа за №49/2015 за вимогами банків. Спадкоємці померлої: чоловік [PERSON], донька [PERSON] та син [PERSON] відмовились від прийняття спадщини. Інших заяв від спадкоємців на прийняття спадщини не було подано. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов'язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В разі порушення зобов'язання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору. Стаття 549 ЦК України регламентує, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно п.7.1.1. кредитного договору позичальник зобов'язався повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у п.7.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз.1 п.7.1 даного Договору. При цьому, пунктом 7.1.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п.7.1.1 (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі ), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.4-7), поданого позивачем, станом на 31.07.2015 року загальний залишок заборгованості за наданим кредитом складає 81718,08 дол.США, в т.ч. простроченої заборгованості - 10543,20 дол.США. Відповідно до даного розрахунку прострочення сплати кредиту розпочинається з 06.02.2010 року в сумі 908,51 дол.США. Останній платіж відповідачем [PERSON] здійснювався 05.02.2010 року в сумі 300 дол.США. До суду позивач звернувся із позовом про стягнення заборгованості 31 серпня 2015 року. Тобто, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання Позичальником (боржником) окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок Позичальника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами кредитного договору погашення кредиту повинно здійснюватись рівними частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14 та від 18 червня 2014 року №6-61цс14. Представник відповідача [PERSON] по вказаній справі просить застосувати до заявлених Банком позовних вимог строк позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Частиною 1 статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені). Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 251 ЦК України). Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. За змістом частин 1 та 5 ст.261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом п'яти років саме від цієї дати. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 02 листопада 2016 року № 6-1174цс16, від 09 листопада 2016 року № 6-2251цс16, від 16 листопада 2016 року №6-900цс16, які відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно поданого позивачем розрахунку станом на 31.07.2015 року відповідач [PERSON] має заборгованість - 287300,72 [Долар США], яка складається з наступного: 81718.08 [Долар США] - заборгованість за кредитом; 67745,18 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; 124145,46 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 11,57 [Долар США] - штраф (фіксована частина); 13680,44 [Долар США] - штраф (процентна складова). При цьому, загальна сума пред'явлена Банком до стягнення з Позичальника включає й суми щомісячних прострочених платежів та суми неустойки (пені), що виникли за межами строку позовної давності. А тому суд вважає, що підстав для задоволення вимог Банку в цій частині позовних вимог немає, та приходить до висновку, що з Позичальника [PERSON] на користь Банку слід стягнути заборгованість за кредитом, заборгованість по процентам за користування кредитом з урахуванням позовної давності тривалістю у п'ять років за період з 01.09.2010 року по 31.07.2015 року з урахуванням позовних вимог позивача, з дати звернення позивача з позовною заявою до суду. Судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за кредитним договором та виселення. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.11.2013 року вказаний позов було задоволено. Зокрема, в рахунок погашення заборгованості Позичальника [PERSON] за кредитним договором № MKMOGA00000275 від 30.10.2007 року в розмірі 137397,46 дол.США, що згідно курсу НБУ становить 1097530,99 грн., з яких: 80511,65 дол.США - заборгованість по тілу кредиту; 29180,07 дол.США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 21133,20 дол.США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань; 31,20 дол.США - штраф (фіксована складова); 6541,25 дол.США - штраф (процентна складова), звернути стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки - будинок загальною площею 239,90 кв.м. та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» за початковою вартістю предмету іпотеки в розмірі 580750 гри., з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, кадастрового номера земельної ділянки та дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2014 року, ухваленими по цивільній справі №712/10689/12 в цій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26.11.2013 року залишено без змін. Також матеріали справи не містять доказів виконання (часткового виконання) вказаного судового рішення. Однак наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК (п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин). Згідно п .42 абз.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця. Також слід врахувати наступний висновок ВСУ у справі № 6-1080цс15 від 03.02.2016 року. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності доказів його виконання не припиняє кредитні правовідносини та не позбавляє кредитора права вимагати стягнення заборгованості з боржника в повному обсязі. Таке стягнення не являється подвійним стягнення, а є лише використанням кредитором іншого способу захисту порушеного права. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Пунктом 14 Постанови Пленуму ВСУ №14 «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід в мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме з відповідача [PERSON] слід стягнути наступні суми: 80315,66 [Доларів США] - заборгованість за кредитом, що в гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення згідно офіційного курсу валют НБУ складає - 2189404,90 гривень; 57344,77 [Доларів США] - заборгованість по процентам за користування кредитом, що в гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення згідно офіційного курсу валют НБУ складає - 1563218,43 гривень. Що стосується вимог щодо стягнення пені в розмірі 124145,46 [Доларів США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, то слід зазначити наступне. Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми, як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для відповідача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Вимога позивача про стягнення пені в розмірі, який в декілька разів перевищує заборгованість спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч.3 ст.551 ЦК України. За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Вказані правові позиції викладені в постанові Верховного Суду України, ухваленій по справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року. Так, з розрахунку позивача слідує, що сума пені нарахована ним на прострочення як по оплаті основного боргу та процентів, що складає 124145,46 [Доларів США], що досягає понад 1\\2 частини від суми заборгованості за кредитом, а саме 137660,43 [Доларів США] - заборгованість за кредитом, разом з нарахованими відсотками, що свідчить про явну не співмірність суми пені сумі заборгованості по кредиту. Крім того, суд враховує що розрахована позивачем сума пені була за період з 01.04.2009 р. по 31.07.2015 р., відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік, з позовом звернулись 31.08.2015 року. Згідно п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Крім того, в запереченнях відповідача такий посилаючись на наведені вище судом обставини, просить застосувати ч.3 ст. 551 ЦК України. При таких обставинах суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для застосування положень ч.3 ст.551 ЦК України - та вважає за доцільне зменшити розмір. Тому суд,

Outcome: partial