Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись не неналежне виконання відповідачем зобов'язань за укладеним сторонами кредитним договором та наявність значної заборгованості, яку позивач просить стягнути разом з іншими передбаченими договором та законом платежами. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.10.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №б/н, зі сплатою 36% річних, умови якого відповідачем порушуються і станом на 30.11.2014 його заборгованість по кредитному договору складає 16214,08 грн. Ухвалою судді від 17.08.2018 року відкрито провадження по справі та призначено відкрите судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про розгляд справи. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, в поданому суду клопотанні просить слухати справу у його відсутність та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, направив відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки надані позивачем докази не містять підтвердження отримання ним кредитних коштів, а від так у нього відсутні зобов'язання щодо повернення позивачу грошових коштів. Окрім того, зазначає, що розрахунок заборгованості не є первинним обліковим бухгалтерським документом і не підтверджує наявність існування боргу, а копія анкети-заяви не може підтверджувати існування боргу, бо є лише пропозицією укласти договір, Умови та правила надання банківських послуг не можуть підтверджувати факт існування заборгованості, оскільки вони не містять підпису відповідача, а отже не розповсюджуються на нього. Посилаючись на викладені в відзиві обставини та заважаючи на правову позицію, висловлену в ряді постанов ВСУ, зокрема в постанові №6-16цс15 у справі № 6-2320цс 17 від 22.03.2017 року та у справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року, в зв'язку з чим, просить в задоволенні позову відмовити. Також просив застосувати наслідки спливу позовної давності для підстави відмови у позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, з огляду на його необґрунтованість та безпідставність та просив також застосувати наслідки спливу позовної давності для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази та матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи. Як встановлено судом, між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № б/н від 24.03.2007 року на суму 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/credity, з розрахунку 365|366 календарних днів на рік що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Договору ("Правил користування платіжною карткою"). Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Також, судом встановлено, що позичальник [PERSON] не виконував обов'язків по щомісячному поверненню кредиту, покладених на нього умовами кредитного договору. В зв'язку з порушеннями відповідачем зобов'язань за кредитним договором щодо погашення кредиту та сплати відсотків, відповідач станом на 15.05.2018 року має заборгованість 36928,06 грн., яка складається з наступного: 2581,86 грн. - заборгованість за кредитом; 78676,06 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3372,40 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 4335,27 грн. - штраф (процентна складова), що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості за договором. Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами. Таким чином, між сторонами було укладено договір приєднання відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України. Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» за вказаним договором виконало свої зобов'язання та надало відповідачу кредит на суму обумовлену кредитним договором. Згідно Договору відповідач зобов'язався у разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання всіма сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. А також ч. 3 даної статті передбачено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Вiдповiдно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від виконання зобов'язання. У відповідності до ч.2 ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (належне виконання). Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Із доданих до позовної заяви розрахунків заборгованості слідує, що заборгованість за кредитним договором розрахована обґрунтовано, але, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що права Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягають захисту з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого права. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі (за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (ст.1050 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Згідно з ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, суд зобов'язаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, при чому така заява має бути подана до винесення судового рішення. Відповідач заявив про застосування позовної давності до виниклих правовідносин та просив відмовити з цих підстав у позові. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного суду Українивід 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Також з матеріалів справи вбачається, зокрема з розрахунку заборгованості, останній платіж відповідачем був здійснений 08.09.2015 року у розмірі 250 гривень (а.с. 8-9). Але представник відповідача [PERSON] просив про застосування строків позовної давності та заперечив даний факт, а саме зазначив, що даний платіж відповідач не здійснював. В той же час, представником позивача не було надано суду жодного доказу, який би підтверджував факт здійснення відповідачем платежу 08.09.2015 року у розмірі 250 гривень, а саме квитанції, касові ордера або інші документи, що засвідчують здійснення вищезазначеного платежу, оскільки представник відповідача заперечує вчинення цих дій, а тому підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності у відповідності до ст. 264 ЦК України відсутні. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 р. (справа № 6-14 цс 14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а стосовно повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічна правова позиція зазначена у Постанові Верховного суду України від 23.11.2016 року у справі №6-2104цс16, в якій також було зазначено, що в разі заперечення відповідачем вчинення дій щодо здійснення платежу, позивач повинен надати суду докази, квитанції, касові ордери або інші документи, що засвідчують здійснення платежу. Кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем 24.03.2007 року без номеру не містить положень про збільшення позовної давності, а тому на правовідносини у цьому спорі поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» кредитна карта відповідача відкрита 14 березня 2007 року, а термін її дії до 14 березня 2012 року. При цьому судом встановлено, що доказів того, що картка Клієнту відновлювалась після спливу її дії позивачем не надано. Таким чином, враховуючи строк дії картки, який фактично закінчився 24.03.2012 року, строк позовної давності закінчився 24.03.2015 року, а з позовною заявою за захистом своїх прав банк звернувся тільки 23.06.2018 року, тобто із пропущення строку позовної давності. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Представник відповідача заявив в судовому засіданні про застосування строку позовної давності, а відповідач подав письмовий відзив на позов, в якому заявив про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. З врахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт того, що ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду за захистом порушеного права з пропущенням встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку позовної давності, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову з цих підстав. За п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: approved