Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживачів, визнання договору трудового лізингу недійсним та стягнення коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 30.09.2017 між нею та ТОВ «Єврокар Україна» (надалі - «Відповідач», «Лізингодавець») був підписаний договір фінансового лізингу № 3715 (надалі - «Договір фінансового лізингу») згідно умов якого, відповідач зобов'язався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, а позивач зобов'язувалася сплачувати лізингові платежі по договору.30.09.2017 позивач ознайомилася в мережі Інтернет на електронній сторінці OLX з оголошенням про можливість придбання автомобіля Lada Largus Cross за 125000 грн. з розстрочкою під 0 %.Після цього вона прибула до представництва ТОВ «Єврокар Україна» в м. Черкаси за адресою Байди Вишневецького, 49, для отримання інформації щодо можливості придбання легкового автотранспорту згідно зазначеної об»яви.Позивач спілкувалася з представником ТОВ «Єврокар Україна», яка назвалася менеджером з продажу [PERSON], та надала свою візитку із вписаними в неї кульковою ручкою іменем «[PERSON]» та з номером телефону [NUMBER], але документів, що посвідчують особу, ця особа позивачу не надала.Зазначена особа переконливо запропонувала укласти Договір фінансового лізингу на придбання вподобаного позивачем автомобіля Lada Largus Cross вартістю 125000 грн.. При цьому вся процедура оформлення договору відбувалася в доволі нервовій обстановці, позивача постійно підганяли, пояснюючи, що автомобілів залишилося дуже мало, їх швидко розбирають і якщо вона не буде поспішати, їй не дістанеться, тому заради її блага та в інтересах позивача щонайшвидше підписати договір та швидко проплатити авансовий платіж, щоб забронювати собі бажаний автомобіль.Внаслідок того, що вищезазначена особа [PERSON] не роз'яснила позивачу всі можливі витрати і ризики (в договорі виявилася інша вартість автомобіля), які можуть настати внаслідок укладання та виконання Договору лізингу, а також не надала позивачу Додатки №№ 1, 2, 3 до вказаного Договору фінансового лізингу № 3715 від 30.09.2017, в яких повинно бути відображено розмір лізингових платежів та вартість транспортного засобу, мотивуючи це тим, що формальності вони можуть узгодити пізніше, а зараз найголовніше підписати сам договір та оплатити авансовий платіж. Таким чином позивачем було підписано договір і зазначена особа [PERSON] надала їй рахунок на сплату авансового платежу в розмірі 39990,00 грн..Зазначений авансовий внесок в сумі 39990,00 грн. позивачем було негайно сплачено на рахунок № 26007532869 банку АТ «Райффайзен банк Аваль», отримувач ТОВ «Єврокар Україна», код отримувача 40481805, МФО 380805, згідно квитанції Приватбанка № 0.0.8607558257.1, після чого їй повідомили, що тепер вона повинна почекати, її повідомлять, коли вона зможе забрати автомобіль.Однак 06.10.2017 позивачу зателефонувала особа, яка представилася як працівник концентра фірми, з вимогою доплатити ще суму 36000,00 грн., не пояснивши чому вона повинна це зробити і коли вона врешті побачить обраний автомобіль.При дослідженні умов договору фінансового лізингу № 3715 позивач виявила, що в дійсності вартість автомобіля становить не 125000 грн., а незрозумілу суму, до того ж в доларах США. Так згідно п. 8.2 договору, вартість предмета лізингу становить п'ятнадцять тис. тридцять три, вісімдесят три» доларів з урахуванням ПДВ згідно обмінного курсу долара США до гривні на фактичну дату укладення договору.Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить «триста дев'яносто дев'ять, дев'ятсот» гривень з ПДВ.Згідно п. 10.3 договору, на момент укладення договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначенона момент підписання даного договору, становить «триста сорок шість, п'ятдесят дев'ять»доларів згідно з обмінним курсом долара США до гривні на фактичну дату укладення договору, що становить «дев'ять тис. двісті дев'ятнадцять двадцять дев'ять» гривень,З даних пунктів позивачці стало зрозуміло, що в договорі навіть не визначено належним чином вартості автомобіля та її зобов'язань.Крім того, зі змісту п.п. 9.6, 9,1 договору лізингу вона зрозуміла, що попри те, що вищезазначена особа [PERSON] переконувала її поскоріше сплатити саме авансовий платіж і надала рахунок з відповідним призначенням платежу, у дійсності позивачка сплатила не авансовий платіж, а комісію за організацію договору. Так згідно п. 9.1 договору, комісія за організацію договору становить 10 % від вартості предмета лізингу, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Згідно п. 9.6 договору, кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору в наступному порядку: - комісія за організацію договору; - авансовий платіж; - комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу. 09.10.2017 позивач звернулася в представництво ТОВ «Єврокар Україна» в м. Черкаси за адресою Байди Вишневецького, 49, за ро»ясненням стосовно сум виплат, проханням надати додатки 1, 2, 3 до Договору фінансового лізингу № 3715 від 30.09.2017, де їй було в усному порядку відмовлено. На цю відмову позивачем була написана заява, яку вона і подала працівникам цього представництва ТОВ «Єврокар Україна» в м. Черкаси, однак вони прийнявши від позивача, цю заяву відмовилися будь-яким чином посвідчувати її прийняття. Оскільки працівники ТОВ «Єврокар Україна» відмовилися надавати позивачці відповідь на її заяву, вона вимушена була направити її копію поштою на адресу ТОВ «Єврокар Україна», що підтверджується описом вкладення до цінного листа та фіскальним чеком від 27.10.2017. В заяві позивач пояснювала, що у зв'язку з тим, що Додатки до Договору фінансового лізингу № 3715 від 30.09.2017 з ТОВ «Єврокар Україна» їй не були надані та нею не були підписані, я вона просить вважати вказаний вище Договір №3715 від 30.09.2017 таким, що не був укладений, а кошти перераховані нею за вище зазначеними реквізитами такими, що були перераховані помилково, та просила повернути їй ці кошти в розмірі 39990,00 грн. на картку для виплат Приватбанку [NUMBER] отримувач [PERSON]. В подальшому позивачем було отримано лист ТОВ «Єврокар Україна» від 08.11.2017 № 2288, в якому відповідач повідомляв, що умови договору лізингу вона прийняла та засвідчила своїм підписом, тому вони є обов'язковими до виконання нею, а якщо вона не хоче їх виконувати, то можу надіслати на адресу ТОВ «Єврокар Україна» заяву про розірвання договору. Позивач вважає, що лізингодавець (відповідач) ввів її в оману відносно дійсних умов договору, а при детальному вивчені його умов, вона з'ясувала, що в спірному договорі фінансового лізингу обмежені її права, як споживача, які передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», ЦК України, спірний договір не відповідає принципу добросовісності та рівності сторін, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. При укладенні спірного договору не було дотримано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, а сам правочин вчинений відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії). Крім того, в договорі відсутні істотні умови, які би свідчили про те, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору. Враховуючи викладене, позивач просить суд: визнати недійсним договір фінансового лізингу № 3715 від 30.09.2017, укладений між нею та ТОВ «Єврокар Україна»; стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» (код ЄДРПОУ 40481805, м, Київ, вул. Бориспільська, буд. 9) на її користь сплачений платіж в сумі 39990,00 грн.; судові витрати у даній справі покласти на відповідача ТОВ «Єврокар Україна» (код ЄДРПОУ 40481805, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9); стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» (код ЄДРПОУ 40481805, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9) на її користь понесені документально підтверджені судові витрати: витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги, підтвердження розміру, порядку та факту сплати яких буде надане при судовому розгляді справи. По справі відкрито провадження та призначене судове засідання. Враховуючи, що з 15.12.2017 набрав чинності ЦПК України в редакції ЗУ від 03.10.2017, дана цивільна справа визнана судом малозначною (незначної складності) і розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 22.02.2018 від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовну заяву підтримав, просив її задовольнити, також просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді оплати правової допомоги в сумі 1219 грн.. Представник відповідача ТОВ «Єврокар Україна» повторно в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомили, були належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи рекомендованим листом, який повернувся з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання, що є належним повідомленням сторони про день та час розгляду справи. Відзив на позовну заяву подано не було. Суд, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об'єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини: встановлено, що 30.09.2017 між відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» (згідно договору - лізингодавець) та позивачем [PERSON] (згідно договору - лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 3715. Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль Lada Largus Crossта передати його в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору. Правовідносини, які виникають з договору лізингу, регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 ЦК України, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу - Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно з ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до положень ч.2 ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ч.1 ст.2 ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг»). 30.09.2017, відповідно до умов договору позивач сплатив відповідачу перший внесок у сумі 39990 грн.. Проте, уважно ознайомившись с договором [PERSON] виявила, що відповідач, під час укладання договору, ввів її в оману. За викладених обставин, позивач в усній формі звернулась до ТОВ «Єврокар Україна» з проханням про розірвання договору та повернення сплачених коштів у сумі 39990 грн., де їй в усному порядку було відмовлено, і тому вона одразу ж звернулась з аналогічними вимогами в письмовому порядку. Як на одну з підстав позовних вимог позивач посилається на положення ч.1, 2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник), не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Так, п.4 ст.3 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що несправедливими є, зокрема умови договору про надання можливості продавцю, виконавцю, виробнику не повертати кошти, здійснені споживачем, у разі умови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника у зв`язку з виконанням або не виконанням ним договору. Даючи оцінку доводам позивача щодо невідповідності умов договору Закону України "Про захист прав споживачів", суд враховує, що Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (ст.1-1). З огляду на суб'єктний склад сторін оспорюваного договору та об'єкта зафіксованих у ньому зобов'язань, суд дійшов висновку, що Закон України "Про захист прав споживачів" поширюється на спірні правовідносини. Відповідно до ст.18 Закону Закон України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно із ч.3 ст.18 Закон України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається недійсним. Відповідно до умов оспорюваного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 15033,83 доларів США, що за обмінним курсом долара США до гривні складало 399900 грн. з урахуванням ПДВ. Відповідно до ч.2 ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень ст.692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог ст.ст.638, 655, 691 ЦК України. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Відповідно до ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З пункту 12.1 договору вбачається, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача лізингодавець повертає йому лише 80% сплаченого авансового внеску. З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч.5 ст.18 Закон України "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За положеннями ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. За приписом ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З огляду на встановлену судом несправедливість низки умов договору фінансового лізингу, що є порушенням вимог ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", та враховуючи, що відповідачем не надано доказів, що ним вчинялися будь-які дії на виконання зобов'язань за цим договором, суд відповідно до вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст. 203 ЦК України вбачає підстави для визнання цього договору недійсним в цілому. Викладені обставини узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України у справах № 6-330цс-16 від 08.06.2016 та у справі № 6-3020цс-15 від 11.05.2016. Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим ч.1 ст.216 ЦК України, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи, що договір фінансового лізингу від 30.09.2017 № 3715 частково виконаний лише позивачем, з відповідача на його користь підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійсним правочином. Як вже було зазначено, позивач [PERSON], виявивши, що її було введено в оману, звернулась до ТОВ «Єврокар Україна» з усною та письмовою заявами про розірвання договору та про повернення коштів у сумі 39990 грн., які були нею перераховані під час укладання договору 30.09.2017. Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів", споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Згідно ст. 133, 141 ЦПК України, поскільки суд задовольнив позов, тому з відповідача ТОВ «Єврокар Україна» необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати позивача на правову допомогу у розмірі 1219 грн., а також судовий збір на користь держави у розмірі 704,80 грн..

Outcome: approved