Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

Позивач 30.04.2015 року звернувся до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» в особі Одеської обласної філії ПАТ «УКРСОЦБАНК» та просив визнати поруку укладену згідно договору поруки № 25-04/80 від 25.07.2007 року між ПАТ «УКРСОЦБАНК» в особі Київського відділення Одеської обласної філії ПАТ «УКРСОЦБАНК» та [PERSON], [PERSON], припиненою. В обґрунтування позову посилався на ч.1, 4 ст.559 Цивільного кодексу України та зазначив, що відповідач без будь якого письмового попередження та отримання згоди позивача, яка згідно умов договору поруки є обов'язковою, змінив у 2009р. істотні умови договору кредиту №2007/670/-2/06/131 від 25.07.2007р., укладеного між відповідачем та позичальником - [PERSON]., внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності позивача як поручителя [PERSON]. Також позивач мотивував свої позовні вимоги тим, що протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання позичальником, банк - відповідач не пред'явив вимоги до нього, як поручителя. У судове засідання 12.11.2105 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 15.05.2015 року) не з'явилася, але надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутністю. У минулих судових засіданнях позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Також надала для огляду копію додаткової угоди № 1 про внесення змін до Договору кредиту №2007/670-2.06/131 від 25.07.2007 року, за умовами якої сума кредиту була збільшена до 92 522, 08 дол. США, змінена процентна ставка на 13,5% річних та змінено кінцевий термін погашення основної суми заборгованості за кредитом з 24.07.2017 року на 24.07.2019 року. Пояснила, що в порушення умов договору поруки від 05.07.2007 року усі зміни до кредитного договору були прийняті без письмово погодження з поручителем. Також надала для огляду квитанції про сплату сум в 2009 році, за якими пояснила, що банк знав про прострочення за кредитом ще у 2009 році, однак вимог до позивача як поручителя не пред'являв. У судове засідання представник відповідача ПАТ «УКРСОЦБАНК» - Михайліченко Г.Л. (діє на підставі довіреності від 09.06.2015 року) не з'явилась, про час, дату і місце судового засідання була сповіщена належним чином у встановленому порядку (згідно ст.74 ч.5 ЦПК України), поважних причин неявки суду не представила. Заяв про розгляд справи за її відсутністю суду не надано. При цьому, представник відповідача приймала участь в раніше призначеному судовому засіданні (25.06.2015р.), у якому заперечувала наявність додаткової угоди, заперечувала проти вимог позивача. Суд, у зв'язку з неявкою представника відповідача та неповідомленням про причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу за його відсутності, згідно ст. 169 ЦПК України на підставі наявних в справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, враховуючи пояснення осіб, які брали участь у справі, оцінивши надані докази вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.07.2007р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК») (банк) та [PERSON] (позичальник) був укладений договір кредиту №2007/670/-2.06/131, за яким Банк надав позичальникові у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 90 000,00 (дев'яносто тисяч) доларів США зі сплатою 11,5% річних з кінцевим терміном поверненням заборгованості 24.07.2017р. включно (а.с.8-12). Кредит надавався з метою придбання нерухомості: земельної ділянки загальною площею 0,058 га, розташованої за адресою: Одеська область, Овідіопольський район,с/рада Прилиманська, СОГ «Радуга», ділянка [ADDRESS]. 25.07.2007р. між відповідачем, позичальником - [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки №25-04/80, на підставі якого [PERSON] набував статусу поручителя та зобов'язувався перед відповідачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань щодо повернення останньою суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій передбачених договором кредиту №2007/670/-2.06/131 від 25.07.2007р. (а.с.13) Згідно пояснень представника позивача у березні 2015 року [PERSON] з телефонної розмови зі співробітником управління роботи з проблемною заборгованістю клієнтів роздрібного бізнесу ПАТ «УКРСОЦБАНК» стало відомо про наявність у позичальника - [PERSON] несплачених зобов'язань за кредитом та наявність підписаної між банком та позичальником ще 30.06.2009 року додаткової угоди, №1 до договору кредиту №2007/670/-2/06/131 від 25.07.2007р.. Судом встановлено, що 30.06.2009р. між позичальником [PERSON] та відповідачем було підписано Додаткову угоду №1 від 25.07.2007р. про внесення змін до Договору кредиту №2007/670-2.06/131 від 25.07.2007р., за умовами якої сторони прийшли до взаємної згоди внести наступні зміни до умов кредитування: перший абзац п.1.1 та п.п.1.1.1 п.1.1 договору виклали наступним чином: кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 92 522, 08 дол. США, зі сплатою 13,50 процентів річних, та з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 24.07.2019 року, на умовах визначених цим договором. За змістом поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Вимога до поручителя може бути пред'явлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 553 ЦК, - у випадку порушення зобов'язання боржником. Факт порушення зобов'язання (невиконання або неналежного його виконання) боржником як підстава позову (вимоги) до поручителя має встановлюватися у кожній справі. За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України). За своєю правовою природою порука є зобов'язанням, у зв'язку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобов'язання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК підставою для припинення поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобов'язання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується. За змістом статей 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право й кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Ужитий законодавцем у частині першій статті 559 ЦК України термін «порука» використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Згідно до правової позиції ВСУ, висловленої в постанові у справі № 6-20цс11 від 21 травня 2012 р., згідно з якою збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Також у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11 зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Тобто змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища. Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Подібна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від: 21 травня 2012 р. у справі № 6-18цс11; 18 червня 2012 р. у справі № 6-73цс12. Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України; статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) необхідно дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-20цс11). У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Пунктом 3.3.2 Договору поруки №25-04/80 від 25.07.2007р. встановлено, що кредитор (Банк) зобов'язаний до моменту виконання забезпеченого порукою зобов'язання не змінювати умов Договору кредиту без попереднього письмового погодження Поручителя. Таким чином, будь-якій зміні умов Договору кредиту мало передувати, щонайменше, 1) направлення Банком відповідного повідомлення на адресу Поручителя та 2) одержання з боку останнього погодження запропонованих змін умов кредитування особи, за яку він поручився перед Банком і несе солідарну майнову відповідальність. З підписаної сторонами додаткової угоди від 25.07.2007 року вбачається, що збільшився обсяг, як відповідальності позичальника - [PERSON], так і відповідальності позивача, як поручителя. Однак, Банком не надано доказів що позивач, як поручитель за кредитним договором, був повідомлений належним чином про прийнятті зміни, що банк попередньо погодив з ним такі зміни та позивач прийняв на себе зобов'язання: 1)щодо сплати процентів за кредитом у розмірі 13,5 % річних; 2)збільшив обсяг відповідальності, у зв'язку зі збільшенням на 2 522,08 доларів США розміру взятих Позичальником кредитних коштів 3)збільшив кінцевий термін погашення основної суми заборгованості на 2 роки . Підписанням вищенаведеної Додаткової угоди №1 від 30.06.2009р. про внесення змін у договір кредиту№2007/670/-2/06/131 від 25.07.2007р., банк створив для поручителя більш невигідні умови, ніж ті, що існували при початковому підписанні Договору кредиту№2007/670/-2/06/131 від 25.07.2007р. Враховуючи факт укладання додаткової угоди до кредитного договору між Банком та позичальником - [PERSON], без згоди поручителя, за якою також збільшено розмір процентів за кредитом, розмір взятих позичальником кредитних коштів та кінцевий термін погашення основної суми заборгованості, суд приходить до висновку, що обсяг відповідальності позивача як поручителя збільшився та вважає, що права та законні інтереси позивача були порушені та підлягають судовому захисту. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для визнання поруки припиненою з підстав, передбачених ч.1 ст. 559 ЦК України, у зв'язку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя. Також, за умовами Договору кредиту №2007/670/-2.06/131 від 25.07.2007р. позичальник отримав у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 90 000,00 (дев'яносто тисяч) доларів США зі сплатою 11,5% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості 24.07.2017 року включно. Статтею 7 Договору кредиту передбачено, що зазначений договір набирає чинності дня його укладення та діє до остаточного виконання прийнятих на себе зобов'язань з урахуванням положень п.7.5. договору. П.2.4.2 статті 2 кредитного договору передбачено, що сплата кредиту здійснюється в валюті кредиту не пізніше десятого числа кожного місяця. Стаття 3 Договору кредиту передбачає, що Кредитор, зокрема, має право негайного повернення кредиту, погашення нарахованих процентів та сплати штрафних санкцій, у випадку відсутності реакції позичальника протягом трьох днів на відповідну вимогу банку. З огляду на вищезазначені положення Договору кредиту, строк виконання позичальником обов'язку за Кредитним договором визначений моментом пред'явлення вимоги. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як зазначалось вище, сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, зокрема, пунктом 2.4.2 статті 2 кредитного договору. Тобто, строк погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Такий правовий висновок висловлений Верховним судом України у постанові від 29.10.2014 року по справі № N 6-169цс14. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Згідно п.5.2 Договору поруки, вказаний договір набирає чинності з дня його укладення та діє до виконання всіх вимог забезпечених цим договором, визначених ст.2 Договору. Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК). Абзацом 4 пункту 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України по розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів, які виникають з кредитних правовідносин» встановлено, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 Цивільного кодексу України, згідно якої строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки розуміється як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Цей правовий висновок зроблений Верховним Судом України за результатами розгляду справи № 6-53цс14 (постанова від 17 вересня 2014 р.). Згідно домовленостей між позивачем та відповідачем, відображеним у пункті 5.1 Договору поруки №25-04/80 від 25.07.2007р., усі повідомлення за Договором поруки будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур'єром, телеграфом, або вручення особисто за зазначеними адресами Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв'язку одержувача. Пункт 3.3.1 Договору поруки №25-04/80 від 25.07.2007р. передбачає обов'язок Банку протягом одного робочого дня після дати невиконання Позичальником, забезпеченого порукою зобов'язання, направити Поручителю письмову вимогу з визначеним обсягом виконаного та невиконаного Позичальником відповідного зобов'язання, тим самим, проінформувати Поручителя щодо стану виконання Позичальником умов Договору кредиту. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачем ігнорувалися вимоги суду щодо надання доказів, зокрема, належним чином завіреної копії Додаткової угоди №1 від 30.06.2009р. до Договору кредиту №2007/670/-2/06/131 від 25.07.2007р., відомостей щодо сплати (повернення) суми банківського кредиту, відсотків та пені позичальником з розрахунку за кожен місяць здійснення таких платежів, починаючи з часу укладення договору кредиту, виписки з рахунку щодо виконання зобов'язань позичальником, заперечень на позов, пояснень тощо. Судом приймаються до уваги твердження позивача, що відповідачем не пред'явлено вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки, однак вказані твердження належного підтвердження у матеріалах справи не знайшли. У свою чергу, відповідачем не надано доказів направлення відповідної письмової вимоги на адресу позивача у порядку, передбаченому положеннями п.5.1 Договору поруки, та на спростування пояснень позивача. Відповідачем не надано доказів інформування поручителя щодо неналежної поведінки позичальника та стану розрахунків останнього з банком, доказів повідомлення поручителя та отримання згоди на внесення істотних змін у кредитний договір та підписання відповідної додаткової угоди до кредитного договору. Банком проігноровано, що своєчасне інформування Поручителя щодо поведінки Позичальника є запорукою стимулювання виконання кредитних зобов'язань та недопущення зростання заборгованості Позичальника та обсягу відповідальності за дії останнього, відповідно, у Поручителя. У зв'язку з викладеним суд вважає можливим задовольнити позов [PERSON] шляхом визнання поруки припиненою з підстав, викладених у позовній заяві, та передбачених ч.1, 4 ст. 559 ЦК України. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними, а також такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до змісту ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючі вищезазначене суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь судових витрат, які ним були сплачені в ході подання та розгляду судом зазначеного позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved