Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

Позивач у березні 2015 року звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилався на те, що 23 грудня 2010 року між ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" та [PERSON] було укладено кредитний договір №Неna/03054, згідно якого відповідачу було надано кредит в сумі 60 000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом, а також сплати інших платежів у розмірі, строк та в порядку передбачених договором, з кінцевим терміном повернення 23 грудня 2020 року. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника [PERSON], 23 грудня 2010 року між ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" та боржником [PERSON], а також майновими поручителями [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено договір іпотеки. Відповідно до умов вказаного договору предметом іпотеки є двохкімнатна квартира [NUMBER], загальною площею 63,60 кв.м., житловою площею 40,3 кв.м., що розташована в [ADDRESS]. Разом з тим, [PERSON] зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього перед позивачем станом на 12 березня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 68 187 грн. 87 коп. Просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 68 187 грн. 87 коп. Звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [NUMBER] по [ADDRESS], шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах. Стягнути солідарно з відповідачів суму сплаченого судового збору. Справа слухалась у відсутність сторін, які в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися судом про місце та час розгляду справи. Представник позивача [PERSON] надав заяву, в якій судове засідання просив провести у його відсутність. Позов підтримав у повному обсязі. У разі відсутності відповідачів, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Причину своєї неявки суду не повідомили. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідачів, суд вважає, що по справі слід постановити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 23 грудня 2010 року між ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" та [PERSON] було укладено кредитний договір №Неna/03054 (а.с.5-11). Відповідно до умов договору, погоджених сторонами, відповідач [PERSON] отримав кредит на споживчі потреби в розмірі 60 000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом, а також сплати інших платежів у розмірі, строк та в порядку передбачених договором, з кінцевим терміном повернення 23 грудня 2020 року. Частиною 1 ст.509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до вимог ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Про те, що відповідачу [PERSON] дійсно було надано кредитні кошти, свідчить його підпис у заяві про видачу готівки від 23 грудня 2010 року (а.с.12-13). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 23 грудня 2010 року між Банком та боржником [PERSON], а також майновими поручителями [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено договір іпотеки (а.с.14-20). Відповідно до п.п.2.1. вказаного договору предметом іпотеки є двохкімнатна квартира [NUMBER], загальною площею 63,60 кв.м., житловою площею 40,3 кв.м., що розташована в [ADDRESS]. Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради 24 червня 2005 року (а.с.21-22). Таким чином, судом достовірно встановлено, що між сторонами існували договірні зобов'язання, які банк виконав у повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] у користування кредитні кошти. У свою чергу, [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав, у визначений в договорі строк кошти не повернув, чим порушив умови укладеного між сторонами договору та відповідно прострочив виконання взятих на себе зобов'язань, що призвело до утворення заборгованості по сплаті кредиту, яка згідно із наданим позивачем розрахунком станом на 12 березня 2015 року становить 68 187 грн. 87 коп., з яких 53 440 грн. 01 коп. - сума заборгованості за кредитом; 12 078 грн. 60 коп. - сума нарахованих і несплачених відсотків за користування кредитом; 1 969 грн. 92 коп. - сума пені за несвоєчасну сплату процентів; 699 грн. 34 коп. - сума пені за несвоєчасну сплату основного боргу (а.с.26). Згідно п.п.6.1 Договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання, неналежного виконання іпотекодавцем [PERSON] будь-яких умов кредитного договору та/або іпотекодавцем [PERSON] будь-яких умов цього договору, а також в інших випадках, передбачених цим договором та /або кредитним договором. У цьому випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. На виконання вказаних умов договору Банком було направлено відповідачам вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором та усунення порушення (а.с.24-25). Однак на вказану вимогу відповідачі жодним чином не відреагували. Так, відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ч.1 ст.530 ЦК України)). Відповідно до ст. 625 ЦК України позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а кредитний договір відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Оскільки відповідач [PERSON] не виконав взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, й відповідно не надав доказів своєчасного повернення кредиту та сплати процентів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, підлягає задоволенню вимога Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з наступного: Так, ч.3 ст.1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.3 вказаного Закону іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до припинення дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. Положеннями ст.5 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності. Вимогами ст.7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором що визначена під час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням (ст..11 Закону). Відповідно до положень ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення. Вимоги ст.33 Закону України «Про іпотеку» встановлюють, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право Іпотеко держателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобов'язання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На момент укладення договору іпотеки сторони прийшли до взаєморозуміння, що перелік зазначених у договорі іпотеки повноважень з продажу предмету іпотеки іпотекодержателем не є вичерпним. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Крім того, як роз'яснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у своїй постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. У зв'язку із цим, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог судові витрати, понесені останнім у зв'язку із зверненням до суду з даним позовом.

Outcome: approved