Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу за кредитним договором. Обґрунтовуючи вимоги позивач в позовній заяві вказував на те, що відповідач підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку б/н від 29.09.2011 року підтвердила свою згоду на те, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між нею та банком договір, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.05.2019 року має заборгованість в розмірі 23111,87 грн., з яких: 400,00 грн. - заборгованість за кредитом; 18835,11 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2300,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1076,76 грн. - штраф (процентна складова). Позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати в розмірі 1921,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду належним чином був повідомлений. В позовній заяві позивач просив розглянути справу за відсутності представника позивача та в разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом направлення за адресою реєстрації судової повістки. Будь-яких клопотань та відзиву від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, але не з`явилась в судове засідання без повідомлення причин, правом подання відзиву на позов не скористалась і позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. У справі встановлено, що 29.09.2011 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.9). До кредитного договору банк додав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256 та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.10-34). Звертаючись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, позивач у мотивування своїх вимог зазначав, що підписана [PERSON] анкета-заява разом з Умовами та Тарифами банку є підтвердженням оформлення договору та отримання кредитних коштів. У зв`язку з недотриманням позичальником взятих на себе зобов`язань виникла заборгованість за кредитом. Згідно з наданим банком розрахунком (а.с.6, 7), станом на 31.05.2019 року заборгованість відповідача становить 23111,87 грн., з яких: 400,00 грн. - заборгованість за кредитом; 18835,11 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2300,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1076,76 грн. - штраф (процентна складова). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за\~законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України). На підтвердження вимог існування договірних кредитних відносин між сторонами у справі позивачем надані анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 29.09.2011 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-258. Проте зазначена анкета-заява не підтверджує наміру відповідача отримати саме кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. В даній заяві взагалі відсутні будь-які відмітки у графі платіжна картка «Кредитка «Універсальна» та суми бажаного кредитного ліміту за платіжною карткою «Кредитка «Універсальна»/Gold. З вказаної заяви вбачається, що особа, яка підписала цю заяву виявила бажання оформити на своє ім.»я дебетову особисту карту. При цьому суд зазначає, що дебетова картка\~ це банківська платіжна картка, яка використовується для оплати товарів та послуг, отримання коштів у банкоматах. Ця\~картка\~є прив`язаною до поточного рахунку клієнта і дозволяє здійснювати купівлю товарів та послуг на суму, що дорівнює поточному вкладу клієнта. Тобто спочатку необхідно відкрити рахунок в банку, далі покласти на нього власні кошти і потім власник даної картки може її використовувати.\~ Будь-яких даних або доказів того, що відповідач мав бажання отримати кредитну картку в Приватбанку або отримав її, позивачем до позову надано не було. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачу у Приватбанку відкривався будь-який рахунок. Лише в Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта [PERSON] (а.с.8) містяться відомості щодо картрахунку 5168742308910805 від 29.05.2014 року, але вказана довідка, на думку суду не є належним та допустимим доказом відкриття відповідачу цього карткового рахунку, оскільки довідка не містить ні прізвища посадової особи банку, яка її видала та завірила, ні печатки банку. Крім того, зі змісту вказаної довідки не можливо з`ясувати коли вона видана. Факт надання відповідачу кредиту в розмірі 500,00 грн також позивачем не доведено. В матеріалах справи взагалі відсутні докази цього факту. Є не зрозумілим, яким чином банк надав кредит відповідачу, чи видав кредит, відповідачу готівкою через касу, чи перерахував ці кошти на його рахунок, тоді слід би було надати відповідні докази цього (це могли бути банківські платіжні доручення тощо). Крім того, суд зазначає, що хоча анкета-заява і містить запис про те, що відповідач ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовому вигляді, проте зазначене, на думку суду, не свідчить про автоматичне виникнення кредитних зобов`язань між сторонами на тих умовах, про які стверджує банк у позові. У анкеті-заяві від 29.09.2011 року, підписаній сторонами, відсутні умови кредитного договору, а саме щодо розміру кредиту, розміру процентів за користування кредитними коштами, відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку нібито фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за нарахованими відсотками, пенею і штрафами за несвоєчасну сплату боргу за прострочене зобов`язання. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору. Але, суд звертає увагу на те, що ані Витяг з Тарифів, ані Витяг з Умов та правил не містять підписів відповідача. Тому, суд не може прийняти як достовірний та належний доказ вказані докази, оскільки позивачем не доведено, що саме ці Тарифи та Умови розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. При цьому суд також вважає, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Крім того, суд зазначає, що надані позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, належним чином позивачем не засвідчений, що ставить під сумнів зміст вказаних документів. Витяг з Тарифів та з Умов та правил не містять ні прізвища особи, яка його завірили, ані посади особи банку, що їх завіряла. Також ці документи не містять дати засвідчення. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Зважаючи на наведене, наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що не містять підпису відповідача, доказом, який би засвідчував бажання [PERSON] отримати кредитні кошти, на умовах зазначених у вказаних у Тарифах та Умовах, бути не може. Також суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту видачі відповідачу кредитної картки із зазначенням терміну її дії, користування позичальником кредитними коштами (або часткового погашення кредиту), відкриття відповідного рахунку, виписки по рахунку кредитної карти на ім`я [PERSON] з детальною інформацією про рух грошових коштів на рахунку за відповідний період часу, фото відповідача з продуктом (кредитною карткою) банку, який видавався останній 29.09.2011 року. Фактично позивач додав до позовної заяви на підтвердження вимог лише наведену вище беззмістовну щодо даного спору анкету-заяву, розрахунок заборгованості, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта [PERSON] , яку, як зазначено вище, суд не вважає належним та допустимим доказом. При цьому, наданий суду розрахунок заборгованості, на думку суду, також не є належним та допустим доказом, оскільки вказаний документ не засвідчений належним чином. Вказаний документ взагалі не містить дати його складання, а також не зрозуміло якою саме посадовою особою банку вказаний документ засвідчений (відсутні відомості щодо посади особи та її прізвища). Враховуючи наведене, суд вважає, що жодними належними та допустимими доказами не підтверджено отримання та користування відповідачем кредитом в розмірі 500,00 грн. на зазначених позивачем умовах, обізнаність відповідача, як це передбачено вимогами законодавства, про суму кредитного ліміту, умови зміни розміру такого ліміту, порядок та розмір нарахування відсотків, штрафних санкцій, тощо. Отже, обставини даної справи не дозволяють зробити висновок про виникнення між сторонами кредитних правовідносин, які витікають з анкети- заяви від 29.09.2011 року, як на цьому наполягає позивач. Приходячи до вказаного висновку суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, які висвітлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), яким визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Отже, з огляду на те, що [PERSON] є споживачем послуг, саме на банк покладається обов`язок дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні правочину з певним обмеженням дії принципу свободи цивільного договору зі сторони кредитора. Ураховуючи наведене вище, заявлені АТ КБ «ПриватБанк» вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 29.09.2011 року є безпідставними через їх недоведеність, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами ч. 1 ст.141 ЦПК України, за змістом якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed