Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернув до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Якубою Оленою Анатоліївною. Відповідач [PERSON] є донькою позивача, яка була зареєстрована у зазначеному домоволодіння [INFO] , однак з 2016 року вона виїхала за межі України та в домоволодінні не проживає. Відповідач [PERSON] проживав з донькою позивача, [PERSON] , та був зареєстрований у зазначеному домоволодінні [INFO] , однак з 2012 року він фактично не проживає у вказаному домоволодінні, виїхав у невідомому позивачу напрямку, будь-яких контактів у позивача з ним немає. Відповідачі квартирою не користуються, проте їх реєстрація місця проживання не дозволяє позивачу отримувати державну соціальну допомогу (субсидію), тому позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратила право користування житловим приміщенням у домоволодінні [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, не скористалися правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.02.2008, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Якубою Оленою Анатоліївною, зареєстрованого в реєстрі за № 575. Згідно з копією домової книги, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі: [PERSON] (з 19.05.2019) та [PERSON] (з 24.11.2008). Відповідач [PERSON] , яка є донькою позивача, залишається зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , однак не проживає в ньому без поважних причин з 2016 року, що підтверджується поясненнями сусідів [PERSON] та [PERSON] , затверджених головою квартального комітету № 4. Відповідач [PERSON] залишається зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , однак не проживає в ньому без поважних причин з 2012 року, що підтверджується поясненнями сусідів [PERSON] та [PERSON] , затверджених головою квартального комітету № 4. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається приміщення протягом шести місяців. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням у домоволодінні [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, проте позивачем на заявлено відповідну вимогу про стягнення з відповідачів на його користь судових витрат, тому суд вважає судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved