Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

25.11.2015 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ « Надра» про визнання недійсним кредитного договору № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладеного між [PERSON] та ВАТ КБ « Надра». В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 січня 2008 року між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №20/2008/0050Фжр, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 50 654 дол. США 73 центів з кінцевим строком повернення кредиту 13.01.2038р., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,39% на рік. Згідно п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укла\-денням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідо\-мити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в про\-центному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. ВАТ КБ «Надра» цього не було здійснено, в Кредитному договорі орієнтовна сукупна вартість кредиту також не зазначена. В Кредитному договорі не зазначено, ані детального розпису су\-купної вартості кредиту, ані реальної процентної ставки, ані абсолютного значення по\-дорожчання кредиту, що є порушенням п. 3.3 Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вар\-тість кредиту» та ст.. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" Відповідно до п. «є» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» пе\-ред укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі варіанти повернення кредиту, включаючи кі\-лькість платежів. їх частоту та обсяги. Даний Кредитний договір не містить інформації про варіанти повернення кредиту, також відповідно до п. 3.2 Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168 «кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю. зазначеною у договорі. - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за корис\-тування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додат\-ку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом». Перед укладанням Кредитного договору Банк не надав позичальнику жодної інфо\-рмації щодо різних варіантів повернення кредиту, з яких позичальник міг собі обрати найбільш прийнятний для свого фінансового стану, включаючи кількість платежів. їх частоту та обсяги, крім того до Кредитного договору взагалі не був наданий графік пла\-тежів, таким чином, позивач не отримав інформацію про умови кредитування та сукуп\-ну вартість кредиту, право на яку має по закону. Крім того, підставою для визнання недійсності зазначеного кредитного договору є укладення останнього в валюті, відмінній від гривні України та використання іноземної валюти за спірною Генеральною кредитною угодою як засобу платежу, що суперечить вимогам законодавства. Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. За приписами ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. З огляду на викладене вважає, що надання та одержання грошових коштів в рамках Генеральної кредитної угоди, а також оплата ним процентів, штрафних санкцій в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні відповідними суб'єктами імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. На підставі викладеного, посилаючись на ст.ст. 203, 215, 638 ЦК України, ст..ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 3.1, 3.2, 3.3, 3.8 Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вар\-тість кредиту» просив суд визнати недійсним кредитний договір № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладений між [PERSON] та ВАТ КБ « Надра». Представник позивача у судовому засіданні уточнену позовну заяву від 31.01.2017р. підтримав та просив суд її задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд у їх задоволенні відмовити з підстав викладених по тексту письмових заперечень на позовну заяву, які долучені до матеріалів справи. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи до суду від неї не надходило. Третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Байрамова Оксана Миколаївна у судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. (т. 3, а.с. 171) Представник третьої особи: Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи до суду від нього не надходило. Представник третьої особи: Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у судове засідання не з'явився, але надав суду заяву про розгляд справи за її відсутності. (т. 3, а.с. 189) Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Смолки І.О. провадження у справі відкрито ( т.1, а.с.26). 3.02.2016 р. від відповідача по справі до суду надійшли письмові заперечення проти позову з доданими до них копіями документів ( т.1, а.с.66-83). 14.03.2016 р. позивач надав суду уточнений позов, з якого вбачається, що [PERSON], позиваючись до ПАТ « Надра» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ « Надра» , із залученням до участі в справі в якості третіх осіб - [PERSON], приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Байрамову Оксану Миколаївну, Реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції, просить суд - визнати недійсними : кредитний договір № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладений між [PERSON] та ВАТ КБ « Надра» , договір іпотеки № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладений між [PERSON] та ВАТ КБ « Надра», посвідчений приватним нотаріусом Байрамовою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 41; - скасувати заборону відчуження нерухомого майна : двокімнатної квартири [ADDRESS], накладену приватним нотаріусом Байрамовою О.М., реєстраційний № 42; - застосувати наслідки недійсності кредитного договору № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладеного між [PERSON] та ВАТ КБ « Надра» ( т.1, а.с.103-108). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2016 року по справі призначено судово- економічну експертизу ; провадження по справі зупинено на час проведення експертизи ( т.2, а.с.4). В січні 2017 року позивач втретє уточнив позов , в якому остаточно просив суд визнати недійсними : кредитний договір № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладений між [PERSON] та ВАТ КБ « Надра» , договір іпотеки № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладений між [PERSON] та ВАТ КБ « Надра», посвідчений приватним нотаріусом Байрамовою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 41 ; - скасувати заборону відчуження нерухомого майна : двокімнатної квартири [ADDRESS], накладену приватним нотаріусом Байрамовою О.М., реєстраційний № 42 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 6400975 про заборону на нерухоме майно на об»єкт обтяження : квартира, адреса : [ADDRESS] номер РПВН : 216219891 ; - виключити з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 64008821 про обтяження іпотекою квартири, адреса : [ADDRESS] номер РПВН : 216219891 ; - застосувати наслідки недійсності кредитного договору № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладеного між [PERSON] та ВАТ КБ « Надра» ; стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 9 384, 48 грн., з яких витрати на проведення судово - економічної експертизи 8 897,28 грн. та витрати на сплату судового збору в розмірі 487,20 грн. ( т.2, а.с.73-82). 15.05.2017 р. позивач надав суду письмову заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав ( т.2, а.с. 151-153). 15.05.2017 р. відповідач надав суду письмові заперечення на позов та висновки судової економічної експертизи № 15/12 від 15.12.2016 р. (т.2, а.с.158-201). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 29.05.2017 р. справу передано в провадження судді Світлицької В.М. (т.2, а.с. 202). Ухвалою від 29.05.2017 р. суддя Світлицька В.М. прийняла справу у своє провадження ( т.2, а.с.203). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16.08.2017 р. задоволено заяву про самовідвід судді Світлицької І.М. (т.2, а.с. 219). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 16.08.2017 р. справу передано в провадження судді Скользнєвої Н.Г. (т.2, а.с. 220). Ухвалою від 18.08.2017 р. суддя Скользнєва Н.Г. прийняла справу у своє провадження ( т.2, а.с.221). В грудні 2017 року позивач вчетверте уточнив позов, в якому замість третьої особи - Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції залучив до участі в справі Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області та остаточно просив суд визнати недійсними: кредитний договір № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладений між [PERSON] та ВАТ КБ « Надра» , договір іпотеки № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладений між [PERSON] та ВАТ КБ « Надра», посвідчений приватним нотаріусом Байрамовою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 41 ; - скасувати заборону відчуження нерухомого майна : двокімнатної квартири [ADDRESS], накладену приватним нотаріусом Байрамовою О.М., реєстраційний № 42 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 6400975 про заборону на нерухоме майно на об»єкт обтяження : квартира, адреса : [ADDRESS] номер РПВН : 216219891 ; - виключити з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 64008821 про обтяження іпотекою квартири, адреса : [ADDRESS] номер РПВН : 216219891 ; - застосувати наслідки недійсності кредитного договору № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладеного між [PERSON] та ВАТ КБ « Надра» ; стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 9 384, 48 грн., з яких витрати на проведення судово - економічної експертизи 8 897,28 грн. та витрати на сплату судового збору в розмірі 487,20 грн. (т.3, а.с. 35-45). 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п. 1 Розділу ХIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. 23 січня 2018 року до суду від представника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог [PERSON] (т. 3, а.с. 65-66) Ухвалою суду від 29 січня 2018 року зазначена справа призначена до розгляду у підготовче судове засідання. (т. 3, а.с. 70-72) 16 лютого 2018 року до суду від представника ПАТ КБ «Надра» надійшов письмовий відзив на позовну заяву [PERSON]. (т. 3, а.с. 86-94) Ухвалою суду від 02 березня 2018 року залучено до участі у зазначеній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, у підготовчому судовому засіданні проголошено перерву та продовжено строк проведення підгтовчого провадження до 29 квітня 2018 року. (а.с. 102-105) 05 квітня 2018 року на адресу суду від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзив ПАТ КБ «Надра» на позовну заяву. (а.с. 124-130) 23 квітня 2018 року від представника ПАТ КБ «Надра» до суду найшли письмові заперечення на відповідь представника позивача. (а.с. 139-146) Ухвалою суду від 24 квітня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. (т. 3, а.с. 158-159) Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення представників позивача та відповідача, взявши до уваги письмові відзиви, заперечення, пояснення позивача, відповідача, третьої особи, приходить до наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст.. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 15 січня 2008 року між ПАТ КБ «Надра» (правонаступник ВАТ КБ «Надра») та [PERSON] було укладено кредитний договір №20/2008/0050Фжр, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 50 654 дол. США 73 центів з кінцевим строком повернення кредиту 13.01.2038р. (т. 1, а.с. 7-9) Кредитні кошти надавались виключно на цілі визначені п.1.2 Договору, а саме: -проведення розрахунків по договору купівлі-продажу, згідно якого Позичальник придбає у власність нерухоме майно (квартиру), що знаходиться за адресою [ADDRESS] -витрати Позичальника пов'язані з оформленням Кредиту; -оплата комісії за розрахунки. Відповідно до п.1.3.1 Договору відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 13,39% річних. Нарахування відсотків за користування Кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення Кредиту. Відповідно до п.1.5 Договору комісія за розрахунки за Договором складає 1,7% від суми Кредиту. Згідно з п.3.3.1 та п.3.3.3 Договору Позичальник зобов'язується щомісячно сплачувати мінімально необхідний платіж, сума якого складає 583,00 долара США щомісячно до 12 числа поточного місяця. Відповідно до п.5.2 Договору, у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімально необхідних платежів по погашенню Кредиту, визначених у п.3.3.3 Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Відповідно до п.5.3 Договору, у разі порушення Позичальником вимог Договору, Позичальник зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 10% (відсотків) від суми фактичної Кредиту, за кожний випадок. З метою забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Договором перед Банком, між Позичальником та Банком було укладено Договір іпотеки №20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 року, предметом якого виступило нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] загальною площею 41,02 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м. Договір іпотеки було зареєстровано за номером №41 Байрамовою О.М., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу. Також для забезпечення виконання зобов'язань Позичальника, на користь Банку було укладено договір поруки №20/2008/0050Фжр від 04.02.2010 року, за яким [PERSON] безвідривно та безспірно поручається перед кредитором за належне виконання [PERSON], взятих на себе зобов'язань, що витікають із кредитного договору №20/2008/0050Фжр. Положеннями ст. 202 ЦК України визначено, що правочинами є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини характеризуються наступними рисами: правочини є вольовими актами, спрямованими на досягнення певного правового результату; правочини завжди є діями фізичної або юридичної особи; правочини завжди є правомірними діями; воля в правочинах завжди спрямована на встановлення, зміну, припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст.. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, наявність правочину свідчить про єдність внутрішньої волі і волевиявлення суб'єкта правочину. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України. Кредитні кошти надавались виключно на цілі визначені п.1.2 Договору, а саме: -проведення розрахунків по договору купівлі-продажу, згідно якого Позичальник придбає у власність нерухоме майно (квартиру), що знаходиться за адресою [ADDRESS] -витрати Позичальника пов'язані з оформленням Кредиту; -оплата комісії за розрахунки. Відповідно до п.1.3.1 Договору відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 13,39% річних. Нарахування відсотків за користування Кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення Кредиту. Відповідно до п.1.5 Договору комісія за розрахунки за Договором складає 1,7% від суми Кредиту. Згідно з п.3.3.1 та п.3.3.3 Договору Позичальник зобов'язується щомісячно сплачувати мінімально необхідний платіж, сума якого складає 583,00 долара США щомісячно до 12 числа поточного місяця. Відповідно до п.5.2 Договору, у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімально необхідних платежів по погашенню Кредиту, визначених у п.3.3.3 Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Відповідно до п.5.3 Договору, у разі порушення Позичальником вимог Договору, Позичальник зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 10% (відсотків) від суми фактичної Кредиту, за кожний випадок. Отже, за волевиявленням двох сторін було досягнуто усіх умов кредитного договору (правочину). Будь-яких заперечень на момент укладення зазначеного правочину позивач не мав. Також, позивач, укладаючи кредитний договір, та обираючи валюту кредитування свідомо вибрав саме - долар США. Перед укладанням Кредитного договору [PERSON] ознайомили з усіма умовами кредитування, а саме: з терміном кредитування, валютою кредитування, процентними ставками у цих валютах тощо. Таким чином, [PERSON] повністю усвідомлював про умови кредитування у Банка та самостійно за власним бажанням обрав кредитування у доларах США. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Стаття 629 ЦК України, встановлює загальний принцип обов'язковості договору. Укладення договору передбачає, що він відповідає встановленим законодавством вимогам, і умови договору не суперечать положенням нормативно-правових актів. Отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. Позовні вимоги позивача щодо недійсності Кредитного договору ґрунтуються, зокрема, на тому, що відповідно до чинного законодавства грошовою одиницею України є гривня, та відповідно до норм ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Водночас, у ч. 2 цієї ж статті ЦК України зазначено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Отже, позивач не враховує положення чинного законодавства, однобічно їх розглядає і тлумачить. Згідно ч. 1 і 3 ст. 533 ЦК України, в якій зазначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Випадки і порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 року № 679-XIV (із змінами та доповненнями) і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 (із змінами та доповненнями), виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно з статтею 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Також, нормативно-правовими актами Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 N 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 N 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому, з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, Національний банк України постановою Правління Національного банку України від 01.12.2008 N 406 "Про затвердження Змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків" посилив вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими в іноземній валюті. З вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. У положеннях ч. 2 ст. 44 Закону України «Про Національний банк України», в якій зазначено, що Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства. Відповідно до норм пп. «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави віднесено до операцій, які потребують ліцензії. При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Декрету Національним банком України видаються генеральні ліцензії комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. У нормах ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями) зазначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії. Відповідач діє на підставах положень чинного законодавства та підзаконних нормативно-правових актів України. Так, відповідачем отримано банківську ліцензію N 21 від 23.08.2002 р. та Дозвіл N 21 від 23.08.2002 р. з відповідним Додатком на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України Таким чином, правових перешкод для того, щоб Банк мав право укладати генеральні кредитні угоди, кредитні договори, видавати кредити та відповідно, вимагати виконання зобов'язання в іноземній валюті - немає. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У зв'язку з тим, що Банк, діючи у відповідності до діючого законодавства України надав Позивачу кредит у іноземній валюті (дол. США), то останній повинен повернути Банку таку ж саму суму грошей у іноземній валюті (дол. США). Крім того, у відповідності до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності до п. 1.8 гл. 1 розд. ІІІ «Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України», затверджених постановою правління НБУ № 255 від 18.06.2003 р.: нарахування процентних доходів (витрат), амортизація дисконту (премії) за фінансовими інструментами в іноземній валюті здійснюються в тій валюті, у якій обліковується пов'язаний з ними фінансовий інструмент. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними актами цивільного правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 36 Закону України "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь - яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на Позичальнику й не може бути підставою для визнання кредитного договору в іноземній валюті недійсним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній внутрішній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 627 Цивільного кодексу України зазначає, що «Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору…». Стаття 628 ЦК України визначає, що «зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.» Видача кредиту це певний процес, що передбачає ряд дій, які передують укладенню кредитного договору. Звернення клієнтів до банку починається з їх власних потреб та вивчення продуктів, які банки можуть запропонувати для задоволення цих потреб. Підбираючи необхідне, клієнт опирається на найвигідніші умови запропонованих кредитних продуктів, а саме: відсоткова ставка, наразі ставка по валютних кредитах завжди менша, спосіб платежу, сума мінімально необхідного платежу за місяць та інше. Додатково при зверненні клієнта, банк інформує його про можливі курсові ризики при отриманні валютних кредитів. Після здійснення свого вибору, клієнт звертається до обраного банку та подає анкету-заяву на отримання кредитних коштів, де власноруч вказує й підписує наступні параметри: -свої основні вимоги - суму кредиту, валюту кредиту, відсоткову ставку, строк кредитування, спосіб повернення, -надає інформацію банку про стан сім'ї та свій фінансовий стан, про наявність майна у володінні, про ціль використання кредитних коштів, які планує отримати у банку (якщо це купівля нерухомого майна обов'язково зазначається адреса, площа, кількість кімнат, вартість), -вказує ціну, за яку хоче придбати майно та суму власних коштів для першого внеску, -заявляє, що в разі неспроможності здійснювати платежі чи виконувати умови Кредитного договору, який може бути з ним підписано у майбутньому, банк має право достроково потребувати повернення наданих коштів і сплати нарахованих відсотків, -надає згоду банку на перевірку достовірності наданої їм інформації про себе та наданих документів, -підтверджує свою згоду з вимогою банку використати кредит виключно за цільовим призначенням, -підтверджує, що надана в цій анкеті-заяві інформація є дійсною, правдивою та точною. Банк, після прийняття Кредитним комітетом рішення про надання кредитних коштів на заявлених умовах, узгоджує та підписує з клієнтом Кредитний договір. В Кредитному договорі чітко зазначається сума кредитних коштів та їх цільове використання (п.1.1, п.1.2, п.2.1, п.1.5) та спосіб, у який буде здійснено надання кредитних коштів (п.3.1). При цьому Банк залишає за собою право перевірки цільового використання кредитних коштів (п.4.2.1). Отже, у світлі викладених положень 26 грудня 2007 року [PERSON] звернувся до обраного їм Банку та власноруч склав та підписав анкету-заяву на отримання кредиту. В даному випадку було взаємне волевиявлення сторін на укладення кредитного договору в іноземній валюті. За викладених обставин, Позивач та Відповідач, укладаючи Договору кредиту, за спільною згодою визначили, що Відповідач на принципах забезпеченості, платності, повернення та цільового використання кредиту надав Позивачу кредитні кошти. Виходячи з контексту викладених умов Договору кредиту, останній є консенсуальним договором, оскільки Позивачем та Банком в момент укладення кредитного договору досягнута згода з усіх вищеперелічених істотних умов кредитування, про що свідчить підпис Позивача на договорі. Враховуючи, що викладені дії Відповідача у взаємовідносинах із Позивачем, що були здійснені до укладення кредитного договору так і при його укладенні відповідають нормам діючого законодавства України, враховуючи, що викладені дії підтверджуються вищеназваними документами по справі, Позивач позбавляється доводити про недійсність цього Договору з підстав його невідповідності вимогам діючого законодавства України. Позивач стверджує, що Відповідач порушив його права як споживача, оскільки Договором кредиту щодо відсутності орієнтованої сукупної вартості кредиту, графіку погашення кредиту і відсотків, детального розпису сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, ані абсолютного значення подорожчання кредиту. В даному Кредитному договорі, відповідно до обраного Позивачем способу погашення, передбачена ануїтетна схема погашення Кредиту, що в свою чергу передбачає повернення взятих коштів та нарахованих відсотків за їх користування рівними частками протягом усього терміну кредитування. Спосіб визначення ануїтетного платежу передбачає, що відсотки за користування кредитними коштами нараховуються на залишок заборгованості за строк фактичного користування кредитними коштами. Так, відповідно до умов Кредитного договору №20/2008/0050Фжр, Позичальник повинен сплачувати фіксовану суму платежу, визначену п.3.3.1, а саме 583,00 дол. США щомісячно до 10 числа поточного місяця. Тобто графік погашення витікає з самої схеми погашення «ануїтет». До загальної вартості кредиту входять наступні дані: сума щомісячного платежу, відсоткова ставка, вартість всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача. Видача кредиту - це певний процес, що передбачає ряд дій, які передують укладенню кредитного договору. Після здійснення свого вибору, клієнт власноруч складає та підписує Анкету-заяву на отримання кредитних коштів. Матеріалами справи встановлено, що в анкеті-заяві [PERSON] зазначив яка саме сума йому потрібна та на який термін. Також Позивач в своїй Анкеті-заяві зазначив, що страхування планує здійснювати самостійно за власний кошт. (т. 3, а.с. 95) Банк, після прийняття Кредитним комітетом рішення про надання кредитних коштів на заявлених умовах, узгоджує та підписує з клієнтом Кредитний договір. В Кредитному договорі чітко зазначається сума кредитних коштів та їх цільове використання (п.1.1, п.1.2, п.2.1, п.1.5) та спосіб, у який буде здійснено надання кредитних коштів (п.3.1). При цьому Банк залишає за собою право перевірки цільового використання кредитних коштів (п.4.2.1). До укладання Кредитного договору Позивачу був наданий Сертифікат на видачу кредиту за умовами продукту «Кредитний пакет «Житлові рішення» та Пам'ятка клієнту за умовами оформлення «Кредитного пакету «Житлові рішення», в яких були зазначенні істотні умови надання кредитних коштів та їх погашення. Тобто, до підписання Кредитного договору Позивач міг ще раз зважити всі істотні умови отримання кредитних коштів. (т. 3, а.с. 96) Саме ці істотні умови й були включені в Кредитний договір, а саме в п.1.1 зазначена сума Кредиту 50 654,73 дол. США, в п.1.3.1 - розмір відсоткової ставки 13,39% та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами (28-29-30-31/360), в п.1.4 - строк, на який надається Кредит до 13 січня 2038 року, в п.1.5 - комісія за розрахунки за Договором в розмірі 1,7% від суми виданих коштів, в п.п.3.3.1-3.3.3 порядок повернення Кредиту та нарахованих відсотків, тобто розмір щомісячного платежу 583,00 дол. США та порядок його сплати до 12 числа поточного місяця, в п.4.3.14 - про страхування заставного майна. Подорожчання Кредиту могло виникнути лише у разі змін умов Кредитного договору в зв'язку з реструктуризацією, яка може бути проведена після надання заяви Позичальника. А тому, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що інформація викладена в кредитному договорі містить інформацію про сукупну вартість кредиту, оскільки приховані відсотки та комісії відсутні. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15. За змістом Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, вони зобов'язують банки надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Тобто, детальний розпис сукупної вартості кредиту не обов'язково повинен бути викладений лише як окремий документ. У справі, яка розглядається, оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; кредитний договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру й бази розрахунку неустойки; періоду внесення платежів. З метою виконання фінансовими установами вимог ЗУ "Про захист прав споживачів"10.05.2007р. Постановою НБУ №168 було затверджено "Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", котрими деталізовано вимоги Закону. Із матеріалів справи вбачається, що Національний Банк України своїми листами № 18-112/219-637 від 19.01.2006р., №43-311/4217-7165 від 13.07.2007р., № 40-117/2093/-6134 від 16.06.2007р. та Постановою №98 від 28.03.2007р. "Про схвалення методичних рекомендацій щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України" неодноразово попереджав комерційні банки про вимоги ЗУ "Про захист прав споживачів" та можливість виникнення комплаєнс-ризиків та непередбачених втрат від невиконання імперативної норми Закону. Також регулятор зазначив, що уразі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки в деталях знати предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. Відповідач надав суду докази проведення ним переддоговірної роботи у відповідності до вимог ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та Постанови НБУ №168 від 10.05.2007р. Посилання позивача на невідповідність умов Кредитного договору приписам Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки, як встановлено судом, при укладенні спірного Кредитного договору сторонами була досягнута згода з усіх істотних умов договорів: мета, сума і строк кредиту; порядок і умови надання кредиту та його повернення; види (способи) забезпечення зобов'язань кредитодавця; винагорода кредитодавця; порядок повернення суми кредиту; порядок змін та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Враховуючи вищевикладене, при підписанні Кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством умови, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Outcome: dismissed