Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 11.09.2004, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла як опікун на той час малолітньої [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Нікітюк Г.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1823. Відповідач [PERSON] доводиться бабусею позивачу, яка є зареєстрованою та фактично проживає разом зі своїм чоловіком за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що починаючи з грудня 2016 року [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача щодо добровільного зняття з реєстраційного обліку та виселення останньої, так як позивач, закінчуючи навчальний заклад в місті Києві, де проживала в гуртожитку, мала намір проживати в місті Дніпрі та влаштовувати своє доросле життя. Квартира має одну житлову кімнату площею 14,5 кв.м., що заважає проживанню позивача разом з відповідачем та її чоловіком у цій квартирі, у зв`язку з чим факт проживання відповідача в даній квартирі є перешкодою для позивача щодо реалізації її права на користування та розпорядження своєю власністю. Тому позивач просила суд усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку за місцем проживання. Ухвалою від 11.08.2018 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 24.09.2018 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначила, що укладаючи договір дарування спірної квартири між сторонами відповідач сприймала його як договір довічного утримання, оскільки перед його укладанням позивач та відповідач обговорювали питання про те, що у майбутньому онука буде надавати допомогу відповідачу та буде доглядати до смерті. Спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача, тому в 2017 році остання звернулася до суду з позовом про визнання недійним договору дарування, визнання права власності на квартиру, а [PERSON] звернулася із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття її з реєстрації та виселення. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2017 року, яке постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.12.2017 залишено без змін, в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено. Відповідач зазначає, що вона зареєстрована та постійно проживає у спірній квартирі, займається поточним ремонтом, сплачує комунальні платежі, підтримує порядок у квартирі, не руйнує і не псує жиле приміщення, не використовує його не за призначенням, тому підстави для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відсутні. 21.11.2018 до суду надійшла заява відповідача про зустрічне забезпечення, яку згідно з ухвалою суду від 23.11.2018 повернуто заявниці. Ухвалою від 26.11.2018 постановлено витребувати з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської місткої ради довідку про реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на виконання якої 14.02.2019 Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської місткої ради до суду надано витребувану інформацію. 22.11.2019 до суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, зокрема, про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не суперечить законодавству, мотиви способу захисту викладено в позовній заяві. Також зазначено, що позивач має намір розпорядитись майном яке є у її власності і не зобов`язана погоджувати свої дії з відповідачем. Наголошується на тому, що доводи, викладені у відзиві не заслуговують на увагу. Ухвалою від 29.01.2019 постановлено закрити провадження по справі, яку постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.06.2019 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою від 31.10.2019 постановлено прийняти до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстраційного обліку. Ухвалою від 14.01.2020 постановлено закрити підготовче провадження по справі та призначити справу до розгляду по суті. 02.06.2020 справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, просив ухвалити рішення згідно чинного законодавства України. Заслухавши пояснення учасників справ, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником нерухомого майна квартири [ADDRESS] , що належить їй на підставі договору дарування від 11.09.2004, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Нікітюк Г.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1823. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За частиною першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, визнання особи (члена сім`ї власника житла) такою, що втратила право користування житловим приміщення можливе за умови відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, однак сторонами в судовому засіданні було визнано, що відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК не підлягає доказуванню, що відповідач зареєстрована та постійно проживає в квартирі [ADDRESS] з 26 вересня 2002 року. Підсумовуючи наведене, враховуючи, що суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, як безпідставні. Враховуючи результат розгляду справи та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають і відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed