Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що за час шлюбу придбали автомобіль марки «DAF», моделі «95 XF», державний номерний знак [NUMBER] та напівпричіп рефрижератор марки «SCHMITZ», державний номерний знак [NUMBER], які є спільною сумісною власністю. Правоустановчі документи на транспортні засоби оформлені на відповідача. Просила про визнання права власності на 1/2 частину спірних транспортних засобів. Під час розгляду справи позивач неодноразово змінювала позовні вимоги, остаточно звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON] та просила про визнання права спільної сумісної власності, скасування права власності, визнання правочину куплі-продажу недійсним, визнання права власності на ? частину майна, витребування майна із чужого незаконного володіння. Позивач підтримала позовні вимоги. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що у серпні 2014 року припинили шлюбні відносини. Вона не заперечувала, щоб відповідач [PERSON] продовжив користуватися спірним майном, оскільки займався підприємницькою діяльністю та здійснював грузоперевозки, контракт був оформлений до січня 2015 року. Взимку 2014 року вона запропонувала відповідачу продати транспортні засоби та виплатити її ? частку вартості. Відповідач сказав, що це майно є його особистою власністю, без її згоди здійснив відчуження транспортних засобів шляхом перереєстрації на відповідача [PERSON] на підставі довідок-рахунків. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги. Пояснив, що відповідач продав автомобілі після надання судом строку на примирення. Позивач письмової згоди на відчуження транспортних засобів не давала, це є підставою для визнання договору недійсним. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що спірні автомобілі були спільною сумісною власністю. Під час шлюбу домовилися продать транспортні засоби. На пропозицію позивача продати спочатку не погодився, оскільки сподівався відремонтувати та продовжити здійснювати грузоперевозки. Коли транспортні засоби стали приносити збитки, він вирішив їх продати. Під час продажу знала, що він продає транспортні засоби. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] позов не визнала. Пояснила, що, на підставі укладеного договору куплі-продажу відповідач придбала автомобіль марки «DAF», моделі «95 XF», державний номерний знак [NUMBER] та напівпричіп рефрижератор марки «SCHMITZ», державний номерний знак [NUMBER],що підтверджується довідками-рахунками. Договір куплі-продажу транспортних засобів не підлягає нотаріальному посвідченню,тому письмова позивача при укладанні договору була не потрібна. Положеннями ст. 388 ЦК України визначений перелік виняткових умов, за яких майно може бути витребуване. На час укладання договору куплі-продажу транспортних засобів сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі. Позивачем не доведено факт вибуття майна поза її волею. Вона не заперечувала,що транспортні засоби будуть знаходитися у володінні її чоловіка, тобто на час укладання угод відповідач [PERSON] володів транспортними засобами на законних підставах. Відповідач не знала та не могла знати про те, що транспортні засоби були придбані продавцем під час знаходження в зареєстрованому шлюбі. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі фактичні обставини. 16 липня 2010 року сторони зареєстрували шлюб (а.с.8). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки «DAF», моделі «95 XF», 1998 року випуску, номер шасі(кузова,рами) [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] та напівпричеп - рефрижератор марки «SCHMITZ», моделі «SKO 24», 1991 року випуску, номер шасі(кузова) - [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] зареєстровані за відповідачем [PERSON] (а.с.9,148). 27 березня 2015 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб розірвано (а.с.51). Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Із указаної норми слідує, що сторони володіли указаним автомобілем на праві власності в рівних частках. Згідно ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст.69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 даного Закону передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В пункті 23 цієї постанови зазначено, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Пунктом 24 зазначеної постанови передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного Кодексу України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно довідки-рахунку серія ААЕ № 012873 від 28 лютого 2015 року, виданої ТОВ «АВТО-КОМ», [PERSON] продано автомобіль марки «DAF», моделі «95 XF», 1998 року випуску, номер шасі(кузова,рами) [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (а.с. ) Згідно довідки - рахунку серії ААЕ № 2012872 від 28 лютого 2015 року, виданої ТОВ «АВТО-КОМ», [PERSON] продано напівпричеп - рефрижератор марки «SCHMITZ», моделі «SKO 24», 1991 року випуску, номер шасі(кузова) - [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (а.с.) Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності на ? частину майна, оскільки ці транспортні засоби перебувають у власності іншої особи. Позивач також просила про визнання правочину куплі-продажу недійсним, скасування права власності. Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Тобто, із зазначеного слідує, що у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об'єктом спільної сумісної власності, письмова згода другого з подружжя має бути посвідчена нотаріально. В силу ч.2 ст.65 СК України дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, яка відповідно відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Судом встановлена усна згода позивача на відчуження транспортних засобів та відсутність підстав для визнання договору недійсним, скасування права власності, виходячи з такого. Позивач стверджувала, що відчуження транспортних засобів відбулося без її згоди. Відповідач заперечував проти цього та пояснив, що після припинення шлюбних відносин транспортні засоби деякий час знаходилися в аренді. Позивач запропонувала йому продати транспортні засоби,але він не погодився. Коли транспортні засоби стали приносити збитки, він вирішив їх продати. Позивач підтвердила, що після припинення шлюбних відносин вона запропонувала чоловіку продати транспортні засоби,але він не погодився. Ці обставини свідчать що між сторонами домовленість існувала, що позивач усно висловила згоду на продаж транспортних засобів, залишив їх у володінні її чоловіка та не пред»явила позов про поділ майна після припинення шлюбних відносин. Позивач не заперечувала проти припинення договору аренди транспортних засобів, але не погоджується із розміром ціни транспортних засобів за договором куплі-продажу. У теперішній час захист майнових прав позивача може бути вчинений шляхом компенсації вартості відчуженої частки майна. Позовні вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння не підлягають задоволенню,виходячи з такого. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, судом встановлено, що з волі позивача вибуло це майно з її володіння, оскільки вона залишила транспортні засоби у володінні її чоловіка та пропонувала йому їх продати. Тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності, скасування права власності, визнання правочину куплі-продажу недійсним, визнання права власності на ? частину майна, витребування майна із чужого незаконного володіння слід відмовити.

Outcome: dismissed