Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна, про визнання недійсним договору іпотеки та скасування заборони на відчуження земельної ділянки, в якому просила суд з урахуванням уточнень: визнати недійсним договір іпотеки від 13.12.2016, укладений між сторонами; скасувати заборону на відчуження на земельну ділянку площею 3,0444 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Забірська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 3222483200:04:001:0158, та на земельну ділянку площею 3,0569 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Забірська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 3222483200:04:002:0019. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.12.2016 між сторонами було укладено оспорюваний договір іпотеки, згідно з умовами якого позивач передала в іпотеку наступне майно: земельну ділянку площею 3,0444 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Забірська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 3222483200:04:001:0158, та земельну ділянку площею 3,0569 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Забірська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 3222483200:04:002:0019. Цільове призначення вказаних земельних ділянок - для ведення особистого селянського господарства; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення. Також позивач вказувала, що у цьому ж договорі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. зроблено запис про накладення заборони відчуження вищезазначених земельних ділянок. Однак, позивач зазначала, що згідно з ч. 4 ст. 133 ЗК України заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) може бути лише банк. Крім того, на переконання позивача, спірні земельні ділянки не могли взагалі бути об`єктом оспорюваного договору іпотеки, оскільки їх цільове призначення - земля для ведення особистого селянського господарства, що відноситься категорії земель сільськогосподарського призначення. З огляду на викладене, позивач вважала, що оспорюваний нею договір іпотеки є недійсним, тому звернулась до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 11.06.2018 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі. Заочним рішенням суду від 17.05.2019 позов було задоволено. Ухвалою суду від 05.11.2019 було скасовано заочне рішення суду від 17.05.2019 і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав суду відзив, в якому вказував, що відсутні підстави для задоволення позову, проти його задоволення заперечував, просив відмовити у ньому. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила вирішувати позов відповідно до вимог чинного законодавства. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка площею 3,0444 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Забірська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 3222483200:04:001:0158, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 188339, виданий 25.12.2006 Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 902213532224, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. про державну реєстрацію прав та їх обмежень (з відкриттям розділу) за індексним номером 29256295 від 14.04.2016. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. Крім цього, позивачу на праві власності належить земельна ділянка площею 3,0569 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Забірська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 3222483200:04:002:0019, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 706211, виданий 26.07.2006 Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 902179432224, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. про державну реєстрацію прав та їх обмежень (з відкриттям розділу) за індексним номером 29255652 від 14.04.2016. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. Вказані обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №111633497 від 24.01.2018. 13.12.2016 між сторонами був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., реєстровий номер 2096. Відповідно до вказаного договору відповідачу було передано в іпотеку належні позивачу вище зазначені земельні ділянки. Вказане майно передано в іпотеку з метою забезпечення своєчасного виконання зобов`язань [PERSON] за договором позики від 13.12.2016 щодо повного повернення кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії з щоденним лімітом кредитування та граничним розміром заборгованості у сумі 207 700 доларів США у термін до 13.06.2017. Відповідно до п. 16.7 оспорюваного договору іпотеки з метою задоволення своїх вимог іпотекодержатель (відповідач по справі) має право звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані, та задовольнити майнові вимоги іпотекодержателя в повному обсязі за рахунок Предмета іпотеки, визначені на момент фактичного задоволення, враховуючи суму заборгованості за позикою, суму відсотків, комісій, збитків, неустойки, штрафів, пені, іншої заборгованості та витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги та зверненням стягнення на Предмет іпотеки, із вчиненням виконавчого напису, тощо. Разом з укладенням Договору іпотеки приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. було накладено заборони відчуження на: земельну ділянку площею 3,0444 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Забірська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 3222483200:04:001:0158, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 188339, виданий 26.07.2006 Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів (номер запису про іпотеку - 18017633, номер запису про обтяження - 18018123); земельну ділянку площею 3,0569 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Забірська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 3222483200:04:002:0019, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 706211, виданий 25.12.2006, Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів (номер запису про іпотеку - 18018467, номер запису про обтяження - 18018684). Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З огляду на ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 576 ЦК України застава окремих видів майна може бути заборонена або обмежена законом. За приписами ст. 22 ЗК України (у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору) землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих. що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства. Згідно з ч. 4 ст. 133 ЗК України (у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору) заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) можуть бути лише банки. У пункті 15 розділу X Перехідних положень ЗК України (у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору) зазначено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01.01.2018, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля- продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01.01.2018, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Відповідно до вимог ч. 1 статті 15 Закону України «Про іпотеку» іпотека земельних ділянок здійснюється відповідно до цього Закону. Заборони та обмеження щодо відчуження і цільового використання земельних ділянок, встановлені Земельним кодексом України, є чинними при їх іпотеці. Реалізація переданих в іпотеку земельних ділянок сільськогосподарського призначення при зверненні стягнення на предмет іпотеки здійснюється на прилюдних торгах. Покупцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути особи, визначені Земельним кодексом України. У правовому висновку, який викладений у Постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 6-2973цс16, зазначено, що відповідно до статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Згідно із частиною четвертою статті 133 ЗК України заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) може бути лише банк. Тобто, вирішуючи спір, суди залишили поза увагою, що спірна земельна ділянка, яка передана в іпотеку на забезпечення зобов`язань за договором позики, укладеним між фізичними особами, відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення та була надана позивачці для ведення фермерського господарства, та не з`ясували, чи фізична особа могла бути іпотекодержателем цієї земельної ділянки з урахуванням положень частини четвертої статті 133 Земельного кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Враховуючи, що оспорюваний іпотечний договір було укладено між фізичними особами (сторонами у справі), іпотекодавець не є банком, а цільове призначення переданих в іпотеку земельних ділянок визначено - для ведення особистого селянського господарства, тобто ці землі відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення, зміст цього правочину суперечить актам цивільного законодавства, зокрема ст.133 ЗК України. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що вимога про визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки, а також похідна від неї вимога про скасування заборон на відчуження земельних ділянок, переданих в іпотеку на підставі цього правочину, є обґрунтованими. За таких обставин позов підлягає задоволенню, і слід визнати недійсним договір іпотеки від 13.12.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоєю Миколаївною, реєстровий № 2096; Скасувати заборону відчуження на земельну ділянку площею 3,0444 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Забірська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 3222483200:04:001:0158, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 188339, виданий 26.07.2006 Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів (номер запису про іпотеку - 18017633, номер запису про обтяження - 18018123); Скасувати заборону відчуження на земельну ділянку площею 3,0569 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Забірська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки 3222483200:04:002:0019, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 706211, виданий 25.12.2006, Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів (номер запису про іпотеку - 18018467, номер запису про обтяження - 18018684). У зв`язку із задоволенням позову відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений нею за подачу позовної заяви судовий збір у розмірі 1 409,60 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved