Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивач Керівник Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області звернувся з позовом в інтересах Каланчацької селищної ради до [PERSON], в якому просить визнати недійсним на майбутнє договір про використання території селища від 12 травня 2015 року, укладений між Каланчацькою селищною радою та відповідачем [PERSON] та зобов»язати відповідача повернути територіальній громаді смт. Каланчак земельну ділянку несільськогосподарського призначення, нормативна грошова оцінка якої становить 11 438, 94 грн., що розташована в смт. Каланчак по вул. Леніна між магазинами «Квіти» та «Для Вас», загальною площею 29,9 кв.м. землі загального користування, надану для розміщення тимчасової споруди торгівельного павільйону для продажу квітів, у стані, що існував до надання її у користування. Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує, що 12 травня 2015 року між Каланчацькою селищною радою та відповідачем [PERSON] було укладено договір про використання території селища. Відповідно до п. 1, 2 зазначеного Договору Каланчацька селищна рада передала відповідачу в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться в смт. Каланчак по вул. Леніна між магазинами «Квіти» та «Для Вас», загальною площею 29,9 кв. м. із земель загального користування для розміщення тимчасової споруди, торгівельного павільйону для продажу квітнів. Пунктами 3, 5 зазначеного договору передбачено, що фактична сплата за користування земельної ділянки визначається відповідно до нормативно-грошової оцінки земельної ділянки та вноситься землекористувачем в грошовій формі в розмірі 1260 грн. на рік, або 105 грн. на місяць. Прокурор вважає вказаний договір удаваним і вчиненим для приховання іншого правочину, а саме: договору оренди землі, оскільки предметом оспорюваного договору є земельна ділянка комунальної власності, тому на зазначені правовідносини повинні поширюватися норми про оренду землі. Щодо оспорюваного договору, як договору оренди землі, прокурор вважає даний договір недійсним, в зв»язку з недодержанням при його укладенні норм чинного законодавства про оренду землі, зокрема, відсутність проекту відведення земельної ділянки, рішення селищної ради про відведення земельної ділянки, державної реєстрація договору. Прокурор Каланчацького відділу Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області Стринжа П.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити їх з підстав викладених у позові. Представник Каланчацької селищної ради Херсонської області Костік Б.В. в судовому засіданні позовні вимоги не підтримав в повному обсязі, натомість надав суду заяву про залишення позову без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, в задоволенні якої судом було відмовлено про, що постановлено ухвалу від 16 січня 2017 року. Представник відповідача [PERSON] -[PERSON] позов не визнав в повному обсязі, надав суду заяву про відмову від зустрічного позову, яка прийнята судом про, що постановлено ухвалу від 16 січня 2017 року. Судом встановлено слідуючі обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 12 травня 2015 року між Каланчацькою селищною радою та відповідачем [PERSON] було укладено договір про використання території селища. Відповідно до умов якого Каланчацька селищна рада передала у строкове оплатне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться в смт. Каланчак по вул. Леніна між магазинами «Квіти» та «Для Вас», загальною площею 29,9 кв. м. із земель загального користування для розміщення тимчасової споруди, торгівельного павільйону для продажу квітні. Таким чином, з огляду на предмет та зміст договору, враховуючи положення ст. 1 Закону України «Про оренду землі», якою передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу оренди землі. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Отже, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об'єктом власності Українського народу, від імені якого права власності здійснюють органи державної влади та органи державної влади і місцевого самоврядування. Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок комунальної власності у власність чи користування громадян та юридичних осіб відноситься до повноважень селищних рад. Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України ( в редакції чинній на час виникнення правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. В ході розгляду справи, встановлено, що оспорюванний договір було укладено в порушення вимог ст. 116, 123, 124 ЗК України, а саме: договір не містить істотних умов, відсутній кадастровий план земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі. Каланчацькою селищною радою не приймалося рішення про надання у користування відповідачу земельної ділянки, а тому відповідач не набув права користування земельною ділянкою і не мав права її використовувати. Відповідно до ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки, як було зазначено вище, оспорюванний договір укладений між Каланчацькою селищною радою та відповідачем у порушення вимог чинного законодавства, то суд приходить до висновку, що даний договір підлягає визнанню недійсним. Згідно п. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги про привернення земельної ділянки також підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 2 756 грн..

Outcome: approved