Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що в період з 07.03.1970 року по 10.10.2006 року вони з відповідачем перебували у шлюбі. В період подружнього життя з відповідачкою за спільні кошти вони побудували житло і придбали легковий автомобіль ВАЗ- 21061,1986 року випуску та причіп моделі «Аліса»,1990 року випуску. В період розпаду їх сімї вони з колишньою дружиною в добровільному порядку розділили нажите майно, а саме: будинок № 52 по вул. Костенка в м. Каневі з усім майном залишився дружині, а позивачу дістався автомобіль ВАЗ-21061,1986 року випуску та причіп моделі»Аліса»,1990 року випуску. Згідно цього усного розподілу до його користування (фактично з моменту придбання і до цього часу) перейшов вищевказаний автомобіль та причіп, яким він постійно користується, здійснює технічний догляд, проходить технічний огляд і має право керування транспортним засобом хоч формально він є власністю його колишньої дружини - відповідачки по справі. Автомобіль та причіп з моменту придбання і до теперішнього часу залишаються зареєстрованими в Канівському МРЕВ ДАІ Черкаської області. У зв'язку з тим, що позивач користується вказаним автомобілем більше п'яти років, то вважає, що він набув право власності на транспортний засіб за давністю володіння. Крім позивача транспортним засобом ніхто не користується, речей відповідача та будь-який інших осіб у вищезазначеному транспортному засобі немає, правовстановлюючі документи зберігаються у позивача. В зв'язку з цим позивач змушений звертатись до суду для захисту свого права власності. В судове засідання позивач не зявився надіслав заяву про розгляд справи без його участі за наявними матеріалами справи, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася судом належним чином, через оголошення в газеті «Черкаський край» . Повідомлення про причину її неявки в засідання до суду не надійшло, а тому суд вважає за можливе відповідно до ст.280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Згідно з частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Автомобіль марки ВАЗ- 21061,1986 року випуску, державний номерний знак 52789МА, номер кузова ХТА210630Н1645823 належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ХТА210630Н1645823. Право керувати даним автомобілем має [PERSON]. Крім того відповідачу належить на праві власності і причіп «Аліса»,1990 року випуску державний номер 04038МА на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ХТР000000L0000113. Право керування має [PERSON]. 10 жовтня 2006 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 10.10.2006 року виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області (а.с.6). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності. Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Так, згідно ст. 344 ч.1 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність поширюється на всі випадки фактичного, незаконного володіння чужим майном. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК). (п. 9 Постанови). Враховуючи положення ст.ст.335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Згідно п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. N3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Рішення повинно відповідати вимогам статей 263, 265 Цивільно-процесуального кодексу України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи вимоги законодавства суд зазначає, що, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Оскільки позивач добросовісно, з 2006 року заволодів чужим майном - автомобілем [NUMBER] та причіпом» Аліса»,1990 року випуску, д.н.з.[NUMBER], понад п'ять років відкрито, безперервно ним володіє, осіб, які б заявили свої права на це майно не встановлено, за ним може бути визнано право власності на це рухоме майно за набувальною давністю згідно ч.1ст. 344 ЦК України. На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідача.

Outcome: approved