Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користування будинком. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що він є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідач [PERSON] , який є рідним сином позивача, був зареєстрований в зазначеному домоволодінні і мешкав там до 2002 року. В 2002 році [PERSON] одружився та переїхав жити до батьків своєї дружини за адресою: [ADDRESS] . В спірному домоволодінні тривалий час не проживає, не цікавиться ним, не сплачує комунальні послуги, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд усунути йому перешкоди в користуванні власністю - домоволодінням [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS] (а.с.2-5, 29-32). Відповідач [PERSON] , не погодившись із позовними вимогами, звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні домоволодінням [ADDRESS] шляхом його вселення до будинку [ADDRESS] та надання [PERSON] [PERSON] ключів від будинку [ADDRESS] (а.с.58-61). Ухвалою суду від 16 січня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.46). Ухвалою суду від 19 лютого 2019 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , де третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користування будинком, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користування будинком шляхом вселення, та об`єднано позови в одне провадження (а.с.93). Ухвалою суду від 05 березня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.107). 23 травня 2019 року справа розглянута по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у ньому. Представник позивача адвокат Шило Т.В. просила суд уточнений позов задовольнити. Зокрема пояснила, що відповідач за первісним позовом [PERSON] , на правах члена сім`ї, з дня його народження, а саме з [INFO] проживав та був зареєстрований у домоволодінні [ADDRESS] . В 2002 році після одруження, [PERSON] змінив постійне місце проживання та переїхав проживати до своєї дружини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . На даний час позивач за первісним позовом [PERSON] має намір розпорядитися своєю власністю, але реєстрація відповідача в належному йому домоволодінні перешкоджає використати своє законне право. У зв`язку з чим, просить суд усунути позивачу перешкоди в користуванні власністю - домоволодінням [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS] . В судовому засіданні відповідач заперечував проти заявлених вимог, підтримавши наданий суду відзив та поданий зустрічний позов, який просив задовольнити в повному обсязі з підстав заявлених у ньому. Представник відповідача адвокат Дубовенко В.І. заперечувала проти первісного позову, зазначивши, що викладені в позові доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки після того, як у 2003 [PERSON] одружився з [PERSON] , позивач за первісним позовом [PERSON] не надав дозволу мешкати ні самому [PERSON] , ані з дружиною, ані з дітьми у його будинку. [PERSON] змінив вхідні замки, ключі не надає та не надає доступу до будинку, здійснює фізичний супротив та перешкоджає вселенню в будинок. Також вказала, що вільно користуватись будинком, в якому зареєстрований та має право ним користуватися відповідач [PERSON] не має можливості, через те, що позивач за первісним позовом на ґрунті особистих неприязних відносин перешкоджає сину в здійсненні права на проживання у вказаному домоволодінні. Оскільки [PERSON] власного житла не має, а будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є єдиним місцем, де він має право постійно проживати, у зв`язку з чим також звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні домоволодінням [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до будинку [ADDRESS] та надання [PERSON] [PERSON] ключів від будинку [ADDRESS] . Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності та вирішення справи у відповідності до закону. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.1991 позивач за первісним позовом [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] (а.с.34). В зазначеному домоволодінні, окрім позивача зареєстровані також, [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідками про склад сім`ї та домовою книгою, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.6,7,11, 35-37). Судом також встановлено та визнано сторонами, що з 2003 року, після свого одруження, [PERSON] переїхав проживати до своєї дружини за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] залишається зареєстрованим в домоволодінні [ADDRESS] , що перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю, а тому він звернувся до суду. Згідно зі статтею 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у частині першій статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі й тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом достеменно встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] тривалий час не проживає за місцем своєї реєстрації, не користується будинком, не сплачує комунальні послуги, а отже, на думку суду, втратив інтерес до місця своєї реєстрації. Твердження відповідача за первісним позовом [PERSON] на перешкоди з боку [PERSON] у користуванні ним будинком, суд не може прийняти до уваги, оскільки належних доказів цим обставинам не надано. Так, свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] у спірному домоволодінні не проживає більше 20 років, допомогу по утриманню будинку не надає. Коли [PERSON] одружився, батько пропонував його сім`ї проживати разом, але дружина [PERSON] була проти, у зв`язку з чим, вони переїхали на постійне місце проживання до матері його дружини. Батько [PERSON] перешкоди щодо користування будинком [PERSON] не чинив. Зазначила, що відносини між батьком та братом погіршились після дня народження [PERSON] у листопаді 2018 року. Свідок [PERSON] пояснив суду, що з 2014 року проживає в одному будинку разом з позивачем за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] Починаючи з цього періоду, [PERSON] бачив рідко, лише коли останній приїжджав провідати батька. Відносини між ними погіршились після дня народження [PERSON] у листопаді 2018 року. Зазначив, що у [PERSON] є вільний доступ до будинку та перешкоди йому ніхто не чинив у користуванні будинком. Свідок [PERSON] повідомила суд, що [PERSON] в будинку бачила один раз. Зі слів знайомих, їй відомо, що [PERSON] проживає за іншим місцем проживання з дружиною та дітьми. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилається на перешкоди у користуванні спірним будинком з боку батька - позивача за первісним позовом [PERSON] Проте, доказів того, що він звертався до суду, до правоохоронних органів з цього питання, суду не надано. Крім того, судом встановлено та визнано сторонами по справі, що [PERSON] був вхожий у будинок батька. Доказів того, що [PERSON] змінив вхідні двері, суду не надано. Водночас, судом були допитані з боку позивача за зустрічним позовом [PERSON] свідки. Так, свідок [PERSON] пояснив, що взимку 2019 року йдучи додому зустрів [PERSON] , який приїхав до батька. Між сином та батьком відбулась суперечка, причини якої йому не відомі, при цьому чув розмову про те, що батько виписує сина, а останній говорив, що бажає вселитися до будинку, проте [PERSON] був проти. Також додав, що після того як [PERSON] одружився, бачив як останній приїжджав до батька, все було нормально. Чому [PERSON] не проживає у будинку батька, йому не відомо. Свідок [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] , повідомила суду, що її відносини з [PERSON] не склалися з самого початку. Її та [PERSON] позивач не впускає жити в спірному будинку, проте зазначила, що [PERSON] обіцяв зареєструвати у будинку свого онука, оскільки вони з сім`єю планували проживати в ньому постійно. Ключів від домоволодіння у [PERSON] немає. Свідок [PERSON] в свою чергу повідомив, що працює разом з [PERSON] , який одного разу взимку 2019 року попросив його бути свідком розмови з батьком. У січні 2019 року він з [PERSON] приїхали в будинок батька останнього і свідок був присутнім при конфліктній ситуації між батьком та сином. [PERSON] хотів з речами зайти в будинок, але батько його не впускав. Дружина відповідача по справі також були при цьому присутня. Свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] знає з дитинства. Причини переїзду останнього з домоволодіння батька в інше місце проживання йому не відомі. В січні 2019 року [PERSON] просив його бути присутнім при розмові з батьком щодо переїзду в будинок. 27.01.2019 він, [PERSON] та [PERSON] були присутні біля домоволодіння [ADDRESS] . В цій розмові [PERSON] заперечував проти проживання сина в будинку. Також, зазначив, що бачив як раніше [PERSON] допомагав батьку по господарству. Суд не може взяти до уваги покази свідків з боку відповідача за первісним позовом [PERSON] , як докази перешкод у користуванні будинком [ADDRESS] з боку [PERSON] , оскільки в період знаходження спору між сторонами в суді, [PERSON] зробив спробу вселення в будинок до батька, для чого попросив знайомих та друзів бути свідками цього, про що пояснили самі свідки, як то [PERSON] , [PERSON] і чого не заперечував сам [PERSON] Окрім цього, лише після звернення [PERSON] до суду, [PERSON] направив листи з вимогою вселення (а.с.68, 69, 70, 71), що, на думку суду, не свідчить про перешкоди [PERSON] протягом тривалого часу [PERSON] у користуванні будинком. Заперечення [PERSON] у суді проти зустрічного позову, суд також не може розцінювати як перешкоди у користуванні [PERSON] будинком [ADDRESS] протягом тривалого часу, оскільки як встановлено у суді і визнано сторонами, [PERSON] свободно приходив до будинку, іноді допомагав батькові по господарству, а пред`явлення первісного позову [PERSON] викликано конфліктною ситуацією, яка відбулася у листопаді 2018 року між сторонами по справі, і саме це спонукало позивача за первісним позовом [PERSON] звернутися до суду і саме цим і викликано не бажання батька впускати сина до будинку у січні 2019 року, коли вже спір розглядався судом. Підсумовуючи наведене, під час судового розгляду з`ясовано, що дійсно відповідач за первісним позовом [PERSON] зареєстрований у вказаному житлі, в цьому будинку не мешкає тривалий час, за комунальні послуги не сплачує, доказів перешкод у користуванні житлом з 2003 року, [PERSON] не надано. Водночас, реєстрація відповідача за первісним позовом [PERSON] в цьому будинку перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] втратив право користування спірним житлом. Одночасно, суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача за первісним позовом [PERSON] проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджуються, перешкод позивач відповідачу не чинив і не чинить, звернення останнього до правоохоронних органів та/або суду з приводу вселення чи житлового питання не було. Надані покази свідків з боку позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо конфлікту між ним та відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] , суд не може взяти до уваги, оскільки всі вони, як було вищезазначено, стосуються лише однієї конкретної ситуації, яка виникла вже під час судового розгляду справи. Отже, первісний позов є таким, що підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved