Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 03.10.2003. Відповідач [PERSON] доводиться сином позивачу та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак не проживає в зазначеній квартирі без поважних причин понад один рік. Відповідач за комунальні послуги не сплачує, квартирою не користується, тому позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , та примусово зняти його з реєстраційного обліку. В судове засідання позивач не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на надані позивач документи, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що позивач одноособово володіє квартирою [ADDRESS] . Так, на підставі договору дарування 70/100 частин квартири від 03.10.2003, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Коваленко С.В., на який посилається позивач, остання прийняла у дар від [PERSON] 70/100 частин квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відомості щодо власника інших 30/100 частин зазначеної квартири станом на момент звернення позивача до суду в матеріалах справи відсутні. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт непроживання відповідача у квартирі [ADDRESS] , понад один рік. Суд критично ставиться до наданої позивачем копії акту обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 17.09.2019, як доказу зазначених обставин, оскільки даний акт містить інформацію лише про те, що 17.09.2019 комісією проведено обстеження квартири [ADDRESS] , під час якого виявлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за даною адресою, без зазначення терміну такого непроживання. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача необґрунтовані і задоволенню не підлягають. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed