Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Позивач 20 березня 2018 року звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати недійсним договір міни земельної ділянки, загальною площею 4,84 га з кадастровим номером [NUMBER], що укладений 14 листопада 2014 року між [PERSON], який діяв від її імені на підставі довіреності та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бондаренко А.В., а також просила скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на відповідну земельну ділянку. Вимоги обґрунтувала тим, що вважала себе власником вищевказаної земельної ділянки, розташованої на території Трепівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області. Дана земельна ділянка належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Знам'янсьою РДА від 30.06.2002 року, цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського підприємства. На початку листопада 2014 року до неї за місцем проживання, оскільки вона є інвалідом І групи, приїздив відповідач [PERSON], який орендує земельні ділянки у громадян в тому числі на території Трепівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області та запропонував їй передати в оренду належну їй земельну ділянку. В подальшому останній приїхав до неї додому разом із юристом, вони надали їй на підпис бланк договору (як вона вважала - договору оренди) і відповідач [PERSON] сплатив їй орендну плату наперед. При цьому, вона передала відповідачу правовстановлюючі документи на земельну ділянку для наступного здійснення відповідних реєстраційних дій. Після цього, Державний акт відповідач їй так і не повернув. Після чого, 14.02.2018 року під час оформлення субсидії працівники управління соціального захисту населення Знам'янської РДА повідомили їй у телефонному режимі, що вона є власником земельної ділянки площею 0,01 га, у зв'язку з чим просили надати документальне підтвердження змін у майновому стані. Цього ж дня її дочка [PERSON] звернулась до державного реєстратора виконкому Знам'янської міської ради та отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і зрештою дізналась, що 13.11.2014р. приватним нотаріусом Бондаренко А.В. посвідчено договір міни земельної ділянки, за яким [PERSON], діючи від її імені, обміняв належну їй земельну ділянку площею 4,84 га на земельну ділянку належну [PERSON] площею 0,01 га. За даних обставин, позивач вважає, що оскільки не виявляла дійсного наміру на відчуження земельної ділянки то спірний договір міни є недійсним. Крім того, обмін відбувся не за схемою «пай на пай» та без її особистої участі в нотаріальній конторі за місцем знаходження робочого місця нотаріуса. Також, позивач вважає, що угода вчинена із порушенням мораторію на заборону відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Обміняні земельні ділянки не знаходяться всередині єдиного масиву, а розташовані на різних територіях. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив суд позов задовольнити.Також, позивачем подано до суду відповіді на відзиви відповідачів (а.с. 83-84, 115-118). Представниками відповідачів подано суду відзиви на позовну заяву, доводи в яких є аналогічними (а.с.55-57, 96-98). В судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилалися на те, що в матеріалах справи наявні докази, які вказують на те, що спірний договір підписаний довіреною особою позивача, яка мала відповідні повноваження, у тому числі, висловлювати своє волевиявлення на підписання даного. Тому вважають, що посилання позивача на відсутність волевиявлення при підписанні спірного правочину є необґрунтованим. Крім того, позивачем додано до позовної заяви копію оспорюваного договору міни, яку засвідчено власним підписом із зазначенням дати 20.03.2018 року, що вказує на те, що у позивача є в наявності примірник договору міни. Дана обставина свідчить про те, що позивач дізналась про порушення свого права з моменту підписання договору представником. За даних обставин, також просили суд застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності. Третя особа - приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Бондаренко А.В. у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини у справі, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що за даними відділу у Знам'янському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області позивачу [PERSON] на території Трепівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області належала земельна ділянка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,84 га з кадастровим номером [NUMBER]. Відповідно Книги реєстрації записів Державних актів на право приватної власності на землю членам колишнього КСП «Маяк» по Трепівській сільській раді Знам'янського району Кіровоградської області за номером 1156 на ім'я [PERSON] виданий Державни акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 30.06.2002 року. Згідно з договором міни від 14 листопада 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського (нині Кропивницького) міського нотаріального округу Кіровоградської області Бондаренко А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2040, [PERSON] (сторона 1) та [PERSON] (сторона 2), від імені якої на підставі довіреності посвідченої нотаріусом діяв [PERSON] уклали цей договір про наступне. Предмет договору - сторона 1, передає у власність сторони 2, а сторона 2 приймає у власність належну стороні 1 на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,01 гектарів, розташовану за адресою: Кіровоградська область, Кіровоградський район, Високобайрацька сільська рада, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в обмін на належну стороні 2 на праві приватної власності земельну ділянку площею 4,8429 гектарів, розташовану за адресою: Кіровоградська область, Знам'янський район, Трепівська сільська рада, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За пунктом 1.2 договору, сторона 2, передає у власність сторони 1, а сторона 1 приймає у власність належну стороні 2 на праві приватної власності земельну ділянку площею 4, 8429 гектарів, розташовану за адресою: Кіровоградська область, Знам'янський район, Трепівська сільська рада, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в обмін на належну стороні 1 на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,01 гектарів, розташовану за адресою: Кіровоградська область, Кіровоградський район, Високобайрацька сільська рада, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно п. 1.3 договору, в результаті міни (обміну), який здійснюється за цим договором: [PERSON] набуває право власності на земельну ділянку площею 4,8429 гектарів, розташовану за адресою: Кіровоградська область, Знам'янський район, Трепівська сільська рада, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; [PERSON] набуває право власності на земельну ділянку площею 0,01 гектарів, розташовану за адресою: Кіровоградська область, Кіровоградський район, Високобайрацька сільська рада, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За змістом пунктів 1.4-1.5 договору, земельна ділянка, що є предметом договору та переходить у власність [PERSON] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 23555865, виданого 27.06.2014 року Реєстраційною службою Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області. Земельна ділянка, що переходить у власність [PERSON] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданого 30.06.2002 року Трепівською сільською радою Знам'янского району Кіровоградської області на підставі рішення сесії Трепівської сільської ради 16.11.2001 року № 230 (акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1156). Відповідно до пунктів 1.6-1.7 договору, згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданого від 10.11.2014 року Управлінням Держземагенства у Кіровоградському районі Кіровоградської області, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, що належить стороні 1, складає 205,78 грн. Відповідно до відомостей, викладених у Звіті про ринкову вартість цієї земельної ділянки, складеному 03.11.2014 року Кіровоградською регіональною філією ДП «УКРСПЕЦЗЕМ» ринкова вартість становить 199 грн.. Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданого від 05.11.2014 року Управлінням Держземагенства у Знам'янському районі, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, що належить стороні 2, складає 98 422 грн. Відповідно до відомостей, викладених у Звіті про оцінку майна, складеному 03.11.2014 року Кіровоградською регіональною філією ДП «УКРСПЕЦЗЕМ» » ринкова вартість цієї земельної ділянки становить 96 316,00 грн.. Вказаний договір міни підписано стороною 1 [PERSON] та представником сторони 2- [PERSON]. Судом встановлено, що при укладенні даного договору міни [PERSON] діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 13.11.2014 року посвідченої приватним нотаріусом Кіровоградського (нині Кропивницького) міського нотаріального округу Кіровоградської області Бондаренко А.В., за якою [PERSON] поміж іншого уповноважила [PERSON] бути її представником з усіх без винятку питань, пов'язаних з укладанням договору міни (обміну) належної їй земельної ділянки, яка розташована на території Трепівськоїільської ради Знам'янського району Кіровоградської області, площею 4,84 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За довіреністю представнику, зокрема, надано право укласти договір міни (обміну) вказаної вище земельної ділянки на будь-яку іншу земельну ділянку з правом самостійного визначення як його істотних, так і факультативних умов; отримати підписані (посвідчені) примірники договорів; підписувати документи, заяви, договори і т.д. Строк дії довіреності встановлено до 13.11.2015р.. Як на підстави недійсності оскаржуваного правочину, представник позивача вказував на те, що договір міни земельних ділянок було укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв) та з порушенням вимог Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» обмін відбувся не за схемою «пай на пай». Стосовно даних тверджень представника позивача суд зазначає наступне. Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно зі ст.715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання (ст.716 ЦК України). Пунктом 15 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (в редакції, що діяла на час укладання договору міни) було передбачено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Отже, законодавцем дозволено, як вийняток, здійснення обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч.1 ст.79 ЗК України). Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч.ч.1, 3, 4, 9 ЗК України). Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) (абз. 3 п. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року N720/95). Преамбулою Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам часток (паїв)» від 5 червня 2003 року N899-IV передбачено, що цей Закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Частиною першою статті 5 Закону № 899 встановлено, що матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників, оформлюють сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку. Статтею 14 вказаного Закону врегульовано механізм обміну виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності Судом встановлено, що обмін між сторонами за оскаржуваним договором відбувся сформованими земельними ділянками із наявними кадастровими номерами. Тобто, дані правовідносини за своєю суттю не підпадають під правове регулювання Закону № 899, оскільки останній регулює обмін розподілених між власниками, визначених в натурі земельних ділянок, але які ще не зареєстровані відповідно законодавства за власниками, тобто таких земельних ділянок, які не можуть виступати об'єктом цивільних прав згідно чинного законодавства. На противагу цьому, сторони за оскаржуваним договором обміняли земельні ділянки, які зареєстровані відповідно до законодавства і виступають об'єктом цивільних прав. Посилання представника позивача на те, що міна (обмін) земельних часток (паїв) відповідно до вимог закону є цивільно-правовою угодою, яка, однак, може укладатися та реалізовуватись лише у порядку, передбаченому в Законі № 899-IV. Цей Закон застосовується лише одноразово при переведенні земельної ділянки (паю) з невизначеними межами в закріплену на місцевості земельну ділянку з конкретним цільовим призначенням Законодавець не закріпив у ЗК України чи інших законах України порядок міни земельних часток (паїв) в інших випадках. Отже, аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що обміняними можуть бути тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай» та лише у випадку, передбаченому статтею 14 Закону № 899-IV. Стосовно даного, суд дійшов висновку, що у даній справі відбувся обмін розподілених між власниками, визначених в натурі земельних ділянок, які зареєстровані відповідно законодавства за власниками, тобто таких земельних ділянок, які можуть виступати об'єктом цивільних прав згідно чинного законодавства. З приводу твердження представника позивача, що оскаржуваний договір міни земельних ділянок було укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), слід зазначити. ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення ст. 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом ст.1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна. На відміну від розуміння інституту права власності, характерного для України, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» набагато ширше й у контексті ст.1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно», але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи). ЄСПЛ виходить із того, що положення ст.1 Першого протоколу містить три правила: а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожна фізична або юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення не применшують права держави забезпечувати виконання таких законів, які є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». У рішенні по справі «Гайдук та інші проти України», остаточна ухвала щодо прийнятності заяв № 45526/99, поданих [PERSON] та іншими проти України від 2 липня 2002 року) ЄСПЛ зазначив, що стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми. Перша норма загального характеру викладає принцип поваги до власності; вона сформульована в першому реченні першої частини. Друга норма стосується позбавлення власності за певних умов; вона сформульована в другому реченні тієї самої частини. Щодо третьої норми, то нею визнається можливість держави регулювати використання майна відповідно до загальних інтересів та із запровадженням законів, які держави вважають необхідними для цього. У частині другій статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод йдеться лише про право держави забезпечувати виконання таких законів, які є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном. Натомість можливість існування обмежень правомочностей власника щодо розпорядження належним майном Конвенцією не передбачена. Європейський суд з прав людини наголошував, зокрема, на тому, що необхідною ознакою майна є його відчужуваність, що ґрунтується на висловленій у Рішенні ЄСПЛ правовій позиції, згідно з якою «право відчужувати власність є традиційним і фундаментальним аспектом власності» («Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium), рішення від 27 квітня 1979 року, п.50,63). Право відчужувати належні громадянам земельні ділянки закріплено також частиною 1 статті 90 Земельного кодексу України, в якій зазначається, що власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Разом з тим, мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, що передбачений пунктами 14,15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, обмежує конституційні права громадян України щодо можливості відчуження належних їм на праві приватної власності земельних ділянок, які гарантуються Конституцією України і нормами Земельного кодексу України, та суперечить статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З практики ЄСПЛ вбачається, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх, принаймні, «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»). На момент прийняття Земельного кодексу України у 2001 році, власники земельних ділянок сільськогосподарського призначення мали правомірні очікування щодо можливості вільного розпорядження своєю власністю, зважаючи на завершення дії мораторію у 2005 році, як було зазначено у першій редакції пунктів 14, 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України. Однак, неодноразове продовження дії мораторію призвело до порушення майнових прав громадян України у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права розпорядження майном, що є об'єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та національним законодавством України. Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном (розпорядження землею сільськогосподарського призначення) у даному випадку не є виправданим, оскільки, як підкреслив ЄСПЛ у рішенні «Зеленчук та Цицюра проти України» тягар, накладений на двох заявників, був надмірним. Вони постраждали від наслідків нездатності органів влади дотриматися своїх власних крайніх строків, в той час як органи влади надали лише незначні підстави для нездатності обрати менш обмежувальні заходи. Україна не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та інтересами заявників, а також перевищила свої повноваження щодо дискреційності («межі розсуду»). Тобто, держава, з часу введення дії мораторію, не змогла забезпечити протягом багатьох років належного механізму реалізації права власності на землі сільськогосподарського призначення. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується(ст.8 Конституції України). Складовими частинами верховенства права є принципи правової визначеності та пропорційності. Принцип правової визначеності вимагає, передусім, ясності й однозначності як формулювання, так і застосування правової норми та забезпечення того, щоб правомірні очікування суб'єктів правовідносин щодо наслідків (правового результату) своєї поведінки залишалися передбачуваними. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (пункт 5.4 мотивувальної частини Рішення від 22 вересня 2005 року N5-рп/2005). Дотримання принципу правової визначеності з метою збереження стабільності правового регулювання та передбачуваності законодавчої політики повинно враховуватись законодавцем як при прийнятті нових законів, так і при внесенні змін до існуючих законодавчих актів. Зокрема, це стосується і принципів правового регулювання у сфері земельних правовідносин, які повинні забезпечувати врахування всіх особливостей землі як об'єкта власності Українського народу та суспільних відносин, що виникають у зв'язку з реалізацією громадянами конституційного права власності на землю. Проте, всупереч зазначеному, оспорювані норми пунктів 14, 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, якими було продовження мораторію на продаж чи іншим способом відчуження земель сільськогосподарського призначення до врегулювання на законодавчому рівні процедури обігу земель сільськогосподарського призначення та розроблення необхідних нормативно-правових актів, але не раніше 1 січня 2019 року, жодним чином не забезпечують передбачуваності правовідносин щодо реалізації громадянами правомочностей щодо розпорядження належними на праві приватної власності земельними ділянками сільськогосподарського призначення, чим порушується принцип верховенства права, закріплений у статті 8 Конституції України. За основу запровадження заборон на відчуження земель сільськогосподарського призначення взято формальний («до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення»), а не змістовний критерій, який є обов'язковим для встановлення відповідності таких заборон принципу верховенства права. Незважаючи на те, що втручання у здійснення права власності передбачено законодавчим актом (пункти 14, 15 розділу X Земельного кодексу України), таке втручанням не може бути визнано допустимим і пропорційним в розумінні статті 1 Протоколу 1 Конвенції, оскільки відсутність часових меж дії норм-заборон пунктів 14, 15 розділу X Земельного кодексу України, які було запроваджено у 2001 році, підриває ідею правової визначеності (передбачуваності) та принцип верховенства права. Таке втручання держави в реалізацію права власності фізичних та юридичних осіб на землю також є непропорційним, оскільки, незважаючи на те, що власники земельних ділянок та паїв несуть реальні економічні збитки (неринкова орендна плата, неможливість розпорядження своїм майном), такі обмеження не супроводжується будь-яким відшкодуванням з боку держави. Межі втручання законодавчого органу в сферу права приватної власності та свободи підприємницької діяльності у вигляді обмежень і заборон в їх системно-логічному зв'язку із нормою частини 1 статті 8 Конституції України, якою проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, повинні відповідати критерію пропорційності як елементу верховенства права. При здійсненні оцінки пропорційності слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети, що переслідується, за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав та свобод людини. Обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Отже, заборона внесення права на земельну частку (пай) до статутних капіталів господарських товариств та відчуження земельних ділянок, яка діє з 2001 року, є непропорційним обмеженням права приватної власності на землю та права на підприємницьку діяльність. Європейський суд з прав людини у п. 150 Рішення від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява №846/16 та 1075/16) зазначив, що Держава - відповідач повинна прийняти необхідні законодавчі та/або інші загальні заходи для забезпечення справедливого балансу між інтересами власників сільськогосподарських земель з одного боку та загальними інтересами суспільства з іншого, у відповідності з принципами захисту прав власності в рамках Конвенції. Так, у Рішенні від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява №846/16 та 1075/16) Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Протоколу №1 (захист власності) у відносинах між заявниками і Державою щодо мораторію та його продовження у національному законодавстві (п. 15 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України) стосовно заборони відчуження земель сільськогосподарського призначення, що належать їх власникам. За приписами ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Разом з цим, відповідно до статей 256 і 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності, згідно вимог частини 1 статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, отже, обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові (ч. 4, 3 ст. 267 ЦК України). Верховний Суд України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 4 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України і при розгляді справи № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року, а також Верховним судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 397/1402/15-ц від 16 січня 2018 року. Посилання позивача на те, що вона дізналась про наявність укладеної представником від її імені оспорюваного договору міни в лютому в 2018 році, а раніше вона не знала про порушення її прав, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу. Оскільки, як на одну із основних підстав недійсності оскаржуваного правочину представник позивача у судовому засідані, а також позивач у позовній заяві посилалися на не виявлення останньою дійсного наміру на відчуження земельної ділянки, а також те, що обмін відбувся без її особистої участі в нотаріальній конторі за місцем знаходження робочого місця нотаріуса, а під час підписання довіреності вона взагалі вважала, що підписує договір оренди. Так, згідно ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, за своєю правовою природою представництво за довіреністю є правовідношенням, за яким особа уповноважується вчинити правочини від імені та в інтересах довірителя. Особливістю відносин представництва є те, що вони виникають та існують в інтересах особи, яка добровільно надала іншій особі право вчинити певний перелік дій, які вона заздалегідь схвалює. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки лише для особи, яку він представляє. Відповідно до ч.1 ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність. Судом з'ясовано, що при укладенні договору міни 14.11.2014р. відповідач [PERSON] діяв від імені [PERSON] на підставі наданої нею довіреності на його ім'я від 13.11.2014р. в межах наданих йому повноважень. Вказана довіреність посвідчена нотаріусом та мала чинність (позивачем не скасована). Позивачем вимоги про визнання вказаної довіреності недійсною не заявлялися. При цьому, у судовому засіданні представником позивача зазначалось, що на даний час, як і на момент підписання позивачем довіреності, остання усвідомлювала значення своїх дій та була у здоровому глузді. Таким чином, позивачем не доведено недійсність укладення договору міни земельної ділянки від 14.11.2014р., укладеного між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бондаренко А.В., а також наявність підстав для поновлення пропущеного позивачем строку звернення до суду, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed