Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу та моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідач [PERSON] звернулась до неї з проханням позичити кошти в сумі 5000 грн. на лікування дитини. Оскільки власних коштів на таку суму в позивача не було, 18 квітня 2013 року вона зняла з кредитної картки "Платинум банк" кошти в сумі 4661,85 грн., які передала відповідачу в борг. Разом з грошовими коштами відповідачу була передана кредитна картка з умовою, що остання буде самостійно погашати отриманий кредит. Однак відповідач належним чином не сплачувала всі необхідні платежі по кредиту, внаслідок чого утворилась значна заборгованість перед банком. 12.12.2014 року позивач уклала з ПАТ "Платинум банк" договір, згідно якого банк надав їй для погашення попереднього боргу кредит в сумі 5623,43 грн. строком на 78 місяців. За даним договором за весь час - з 17.01.2015 року по 17.06.2021 року позивач зобов'язана сплатити банку кредит на суму 11424,54 грн. В той же час відповідач на прохання про добровільну сплату боргу не реагує, уникає зустрічі з позивачем, на телефонні дзвінки не відповідає. Звернення позивача до правоохоронних органів виявилось безрезультатним, оскільки кримінальне провадження за фактом шахрайських дій відповідача було закрито та рекомендовано позивачу звернутись до суду в порядку цивільного судочинства. Позивач вважає, що між нею та відповідачем відбувся договір позики, що визнала відповідач в ході розслідування кримінального провадження та будучи допитаною в якості свідка. Позивач вказує на те, що сума до повного погашення кредиту, станом на 25.08.2015 року, становить 5056,00 грн., які відповідач зобов'язана їй повернути. Крім цього, оскільки позивач сплатила кредит самостійно і продовжує сплачувати кошти за те, що їй дозволили перекредитуватись на вигідніших умовах, відповідач зобов'язана сплатити їй кошти в сумі 1701,64 грн., які позивач сплатила на погашення нового кредиту. Таким чином загальна сума боргу відповідача перед позивачем складає 6757,64 грн. Крім цього позивач зазначає про те, що неправомірними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях та порушенні нормального способу життя, оскільки була змушена докладати додаткових зусиль для захисту і відновлення своїх порушених прав та інтересів. Завдану моральну шкоду оцінює в 5000 грн. Покликаючись на норми чинного законодавства, позивач просила суд стягнути з відповідача в її користь 6757,64 грн. боргу, 5000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди та судові витрати по справі. В судовому засіданні по розгляду даної справи позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Неодноразові поштові відправлення з судовими повістками були повернуті до суду з відмітками поштового відділення "За закінченням терміну зберігання". Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, показання свідка, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи докази, прийшов до висновку про те, що позов є безпідставним та до задоволення не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з викладених правових норм, слід прийти до висновку, що на підтвердження укладення договору позики мають бути надані лише письмові докази - розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Як вбачається з копії виписки по особовим рахункам [PERSON], які відкриті в ПАТ "Платинум банк", дійсно 18.04.2015 року з рахунку останньої знімались кошти в сумі 4661,85 грн. Однак позивачем не представлено суду письмових доказів того, що зазначена сума коштів дійсно була передана відповідачеві як позика. Позивач визнала, що будь-яка розписка відповідача, як позичальника, або інший документ, який посвідчує передання останній визначеної грошової суми, не оформлялась. Покликання позивача на ту обставину, що відповідач визнала факт отримання вказаних коштів будучи допитаною в якості свідка в ході досудового розслідування, є безпідставними, оскільки протокол допиту свідка в даному випадку, виходячи з положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ст. 1047 ЦК України, є неналежним доказом. З цих же міркувань суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON], яка в судовому засіданні підтвердила факт передачі грошових коштів відповідачу. За таких обставин суд визнає, що договір позики між позивачем та відповідачем не був укладений, оскільки не була дотримана обов'язкова письмова форма договору в момент його укладення. Таким чином позовна вимога про стягнення з відповідача в користь позивача боргу в сумі 6757,64 грн. до задоволення не підлягає. Позовна вимога позивача про стягнення з відповідача немайнової (моральної) шкоди є похідною від позовної вимоги про стягнення боргу, а тому також не підлягає до задоволення. Крім цього, згідно діючого законодавства, особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки встановлено, що між сторонами договір позики не укладався, а відтак договором не було передбачено відшкодування моральної шкоди за невиконання договірних зобов'язань, то відповідач не повинна нести відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду. Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до твердого переконання, що позивачем, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, що свідчить про безпідставність вимог позивача, а відтак про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цілому. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивача понесені нею судові витрати.

Outcome: dismissed