Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» залишок грошових коштів на рахунку [NUMBER] у сумі 109 530 грн. 96 коп., 3% відсотки річних від простроченої до сплати суми залишку грошових коштів у сумі 1 113 грн.52 коп., пеню від простроченої до сплати суми залишку грошових коштів у сумі 1 113 грн. 52 коп.,залишок грошових коштів на рахунку [NUMBER] у сумі 177 886 грн. 78 коп., 3% відсотки річних від простроченої до сплати суми залишку грошових коштів у сумі 1 807 грн. 92 коп., пеню від простроченої до сплати суми залишку грошових коштів у сумі 1 807 грн. 92 коп., моральну шкоду у сумі 10 000 грн. В обґрунтування позову вказує, що з відповідачем укладено два договори банківського рахунку та відкрити два рахунки № [NUMBER], [NUMBER]. В липні 2015 року відповідач заблокував рахунки та відмовився видавати кошти, які знаходились на рахунках. На неодноразове звернення до відповідача рахунки не розблоковано. Відповідачем гроші не повернуті до теперішнього часу, що змусило позивача звернутися в суд з вказаним позовом. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 жовтня 2016 року, позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 109 530 грн. 96 коп. та 177 866 грн. 78 коп., у решті позову відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «КБ «Приватбанк» задоволено частково, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року скасовано, передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 06.11.2017 року ухвалою суду прийнято до свого цивільну справу за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів та призначено справу до розгляду. Відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. 16.01.2018 року ухвалою суду зобов'язано Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» надати суду в строк до 20.02.2018 року докази, необхідні для вирішення справи, відповідно до вказівок суду касаційної інстанції, а саме витребувано матеріали службового розслідування ПАТ КБ «Приватбанк» по факту блокування рахунків [PERSON], докази про стан розрахунків [PERSON], станом на 16.01.2018 року, докази того , що [PERSON], використовує платіжні картки, як засіб доступу до відкритих на його ім'я рахунків, з порушенням умов укладених між ними договорів, а саме для отримання грошових коштів через шахрайські операції. 20.02.2018 року ухвалою суду повторно зобов'язано Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» надати суду в строк до 21.03.2018 року зазначені докази, необхідні для вирішення справи. 21.03.2018 року ухвалою суду застосовано заходи процесуального примусу у виді накладення штрафу у сумі 1762 грн. в дохід державного бюджету до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк». Станом на 29.11.2018 ухвали суду про витребування доказів виконані частково, надано довідки про стан рахунків позивача, матеріали службового розслідування ПАТ КБ «Приватбанк» по факту блокування рахунків [PERSON], докази того , що [PERSON], використовує платіжні картки, як засіб доступу до відкритих на його ім'я рахунків, з порушенням умов укладених між ними договорів, а саме для отримання грошових коштів через шахрайські операції, суду не надані. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити, згоден на заочний розгляд, пояснив що всі кошти, які надходили на рахунки позивача це особисті кошті, позивач підприємницької діяльністю не займається, працює на шахті, до кримінальної відповідальності не притягався. Представник відповідача в судові засідання 05.12.17, 20.12.17, 04.01.18, 16.01.18, 20.02.18, 21.03.18, 07.05.18, 05.06.18, 04.07.18, 27.08.18, 04.10.18, 29.11.18, жодного разу протягом року повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України З'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частин 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як було встановлено при розгляді справи позивач має в товаристві Комерційний банк «Приватбанк» рахунки № [NUMBER], [NUMBER], що підтверджується довідкою (а.с.10), та копіями анкет - заяв(а.с.37-38), витягами з рахунків позивача (а.с. 204-213) . Умови користування рахунками, права обов'язки банку та позивача передбачені «Умовами та правилами надання банківських послуг», затвердженими наказом « СП-2012-7061750 від 13.12.2012 року. На вказаних рахунках знаходяться гроші на рахунку № [NUMBER]- 109 530 грн.96 коп., на рахунку [NUMBER] у сумі 177 866 грн. 78 коп., що підтверджено наданою роздруківкою інформації про карту та виписками про рух коштів (а.с.11-18), витягами з рахунків позивача (а.с. 204-213) . З липня 2015 року рахунки позивача заблоковані, що підтверджено роздруківками руху грошей по рахункам. Позивач неодноразово звертався до банку із заявами про розблокування рахунків для можливості отримання грошових коштів, однак рахунки не розблоковано. Згідно статуту Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", погодженого Національним Банк України від 11 червня 2018 року, акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" є правонаступником всіх прав та зобов'язань Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк". Статтею 1058 ЦПК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Відповідно до п. 1.1.3.2.14 Умов та Правил надання банківських послуг банк має право відмовитися від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта у випадку виникнення вмотивованих підозр щодо використання банку для проведення незаконних операцій. Також у п. 7.7. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, передбачено, що забороняється використовувати поточні рахунки фізичних осіб для проведення операцій, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. Пунктом 12 Розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705, передбачено, що емітент має право прийняти рішення про зупинення здійснення операцій з використанням певного електронного платіжного засобу, а також про вилучення електронного платіжного засобу за наявності обставин, що можуть свідчити про незаконне використання електронного платіжного засобу та/або його реквізитів, значно збільшеного ризику неспроможності платника виконати своє зобов'язання щодо сплати кредиту та процентів за ним, в інших випадках, установлених договором. Згідно зі ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк в тому числі здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до відкриття рахунка клієнту, укладення договорів чи здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті. Банк має право відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику. Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду жодного доказу того, що позивач використовує платіжні картки, як засіб доступу до відкритих на його ім'я рахунків, з порушенням умов укладених між ними договорів, а саме для отримання грошових коштів через шахрайські операції, для проведення операцій, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності. На виконання ухвал суду, не надав матеріалів службового розслідування за зазначеним фактом, не надав суду доказів вжиття заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, якщо такі вживались, доказів дій щодо розірвання договірних відносин. Представник позивача заперечував використання рахунків позивача для здійснення підприємницької діяльності, зазначив, що на рахунках знаходяться особисті кошти, які не пов'язані з підприємницькою діяльністю, надав довідку № 0505633, відповідно до якої позивач станом на 23.03.2018 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої, чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач зареєстрованим як фізична особа - підприємець не значиться. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошей у сумі 109 530 грн. 96 коп. та 177 866 грн. 78 коп. обґрунтовані, доказово підтверджені та підлягають задоволенню. Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3% від вартості послуги за кожен день прострочення виконання послуги, що становить 252,52 грн. за 59 днів з посиланням на пункт 5 статті 10 Закону України « Про захист прав споживачів». Пунктом 5 статті 10 Закону України « Про захист прав споживачів» передбачено , що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Судом встановлено, що відносини між сторонами в частині невиконання умов договору регулюються «Умовами та правилами надання банківських послуг», затвердженими наказом « СП-2012-7061750 від 13.12.2012 року. Викладене приводить суд до висновку про те, що у даному випадку не можливе застосування вимог Закону України «Про захист прав споживачів» , та стягнення пені за вказаним законом не буде відповідати діючому законодавству. Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3% річних простроченої суми, що становить 1 113 грн. 52 коп . стосовно виплати суми коштів на банківському рахунку [NUMBER] - 109 530 грн. 96 коп. за 124 днів та суми 1 807 грн.92 коп. стосовно виплати суми коштів на банківському рахунку [NUMBER] - у розмірі 177 866 грн. 78 коп. з посиланням на вимоги ст.625 ЦК України. Позивачем суду не надані докази звернення до відповідача з заявою про повернення суми вкладу. Статтею 625 ЦК України передбачено, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Викладене приводить суд до висновку про те, що за вказаних обставин позивач не має підстав для стягнення 3 % річних від простроченої суми оскільки судом не встановлена дата виконання відповідачем обов'язку повернення суми вкладу. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, позивачем заявлено про стягнення моральної шкоди у сумі 10 000 гривень. Вимоги мотивовані тим, що відшкодування моральної шкоди передбачено частиною 2 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 2 статті 10 Закону України « Про захист прав споживачів» передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Тобто даною нормою передбачена можливість одночасного стягнення заподіяної матеріальної та моральної шкоди. Пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Суд приходить до висновку про те, що правовідносини між сторонами по справі не передбачають право сторін на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України "Про захист прав споживачів». Крім того позивачем не надано суду доказів заподіяння моральної шкоди. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Outcome: partial