Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

До суду надійшла позовна заява, у якій представник позивача просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором в сумі 19178,71 гривень та судові витрати по оплаті судового збору в сумі 243,60 гривень. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 22 квітня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 002-24079-220411, за яким ПАТ «Дельта Банк» відкрив [PERSON] картковий рахунок та видав платіжну картку. Згідно зазначеного договору [PERSON] була відкрита кредитна лінія із встановленим лімітом в розмірі 9000 гривень на строк 3 роки, але зобов'язання за договором вона не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 19178,71 гривень. Заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 5 травня 2014 року позов було задоволено в повному обсязі. Ухвалою суду від 18 червня 2014 року за заявою відповідачки заочне рішення суду було скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Представником відповідачки в інтересах [PERSON] до початку розгляду справи по суті було подано зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання окремих пунктів договору недійсними, який ухвалою суду від 8 липня 2014 року було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, в якому представник [PERSON] просив визнати недійсним умови договори № 002-24079-220411 від 22 квітня 2011 року, встановлені п.3.3, 3.4.1, 3.4.2 щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, зобов'язати відповідача здійснити з 22 квітня 2011 року коригування кредитних зобов'язань позивача у бік їх зменшення у зв'язку з достроковим поверненням кредитних коштів шляхом збільшення суми періодичних платежів по договору № 002-24079-220411 від 22 квітня 2011 року у відповідності до ч.8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зобов'язати відповідача здійснити з 22 квітня 2011 року перерахунок кредитної заборгованості договору № 002-24079-220411 від 22 квітня 2011 року та скласти графік погашення кредиту, у якому відобразити суми, які необхідно внести в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом. Зустрічний позов обґрунтовувався тим, що п.3.3, 3.4.1, 3.4.2 кредитного договору № 002-24079-220411 від 22 квітня 2011 року щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не відповідає вимогам абз. 3 ч.4 ст. Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо, за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Умови договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемними. Умови вказаного Договору складені таким чином, що більший позитивний бік має тільки відповідач, що є грубим порушенням п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», дана умова договору є несправедливою згідно ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька діяльність забороняється. Згідно п.3.6 Правил надання банками України інформації споживчого кредиту про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь(ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин(укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору, тощо). Відповідно до положень ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Виходячи з наведеного, вказані пункти кредитного договору необхідно визнати недійсними. Представник позивача за первісним позовом у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Надіслав письмові пояснення до суду, в яких зазначив, що плата за обслуговування кредитного залишку включає в себе надання послуг інформування держателя про стан кредитного залишку у вигляді телефонних дзвінків та надсилання щомісячних виписок по рахунку, а саме 3,15 % (так звана комісія) відповідно до п.1.7 тарифів на обслуговування платіжних карток, плата нараховується щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, від суми використаних кредитних коштів станом на день нарахування. Сплачується в день поповнення карткового рахунку. Як вбачається з розрахунку заборгованості, розділ комісія, відповідачу було нараховано 5265,06 гривень. Доводи зустрічного позову представника відповідача про визнання недійсними п. 3.3, 3.4.1, 3.4.2 кредитного договору № 002-24079-220411 від 22 квітня 2011 року є безпідставними,оскільки [PERSON] при підписанні кредитного договору була в здравому глузді, усвідомлювала значення своїх дій, була ознайомлена з умовами кредитного договору та підписала його, внаслідок чого отримала кредитні кошти. Представник відповідачки в судовому засіданні первісний позов визнав частково, а позовні вимоги зустрічного позову підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив, що первісний позов визнає на суму заборгованості - 4095 гривень, оскільки відповідачкою знято з карткового рахунку 18600 гривень, погашено 14505 гривень, з них зараховано 7371,86 гривень на тіло кредиту, 7133,14 гривень - зараховано за незаконну комісію, в зв'язку з чим дану суму необхідно було б зарахувати за тіло кредиту, тому лишилось заплатити відповідачці лише 4095 гривень. Передбачені кредитним договором № 002-24079-220411 від 22 квітня 2011 року п.3.3, 3.4.1, 3.4.2 щодо встановлення щомісячної комісії необхідно визнати недійсними відповідно до положень ст. 203 ЦПК України, оскільки ці положення суперечать діючому законодавству, а саме абз. 3 ч.4 ст. 11, ч.ч. 1,2 ст. 18, ст. 19, п.4 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.6 Правил надання банками України інформації споживчого кредиту про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Вислухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.04.2011 року було укладено між позивачем та відповідачкою договір № 002-24079-220411 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки (далі Договір), відповідно до умов якого Банк відкрив [PERSON] картковий рахунок № [NUMBER] в національній валюті - гривні та надав платіжну картку. Відповідно до п.1.3 Договору Банк надає Клієнту Кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної Кредитної лінії в загальному розмірі 100000 гривень та на день укладення цього Договору встановлює ліміт Кредитної лінії на Рахунку в сумі 9000 гривень. Як зазначено у п.1.5 Договору, кредитування Рахунку в межах Кредитної лінії здійснюється протягом 364 календарних днів. Кожна наступна кредитна лінія надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі, та не потребує підписання додаткових угод. Пунктом 2.3 Договору передбачено, що Клієнт сплачує Банку проценти за користування Кредитною лінією та/або Овердрафтом за ставками, як зазначені в Тарифах. Згідно п.3.4 Договору Клієнт доручати Банку здійснювати з Рахунку договірне списання грошових коштів, які: 3.4.1 складають суми заборгованості (суми кредитів, нарахованих процентів, комісій, плат штрафних санкцій тощо), які виникають за цим Договором та/або Кредитними договорами, укладеними між сторонами; 3.4.2 складають плату за надані Банком послуги з розрахунково-касового обслуговування в розмірі та строки, передбачені Правилами та Тарифами. Відповідно до п.3.6 Договору, Клієнт картки зобов'язаний щомісяця в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді Обов'язкового мінімального платежу (ОМП), складові якого зазначаються у Тарифах. Обов'язковими складовими ОМП є частка погашення заборгованості, Овердрафт та прострочена заборгованість попередніх періодів. В залежності від умов Тарифів до складу ОМП можуть включатись інші платежі. Згідно доданих до договору Тарифів на обслуговування платіжних карток Тарифний пакет «Кредитна картка № 1 Партнерська», а саме п.1.6 встановлені процентні ставки: п.1.6.1- процент за користування кредитною лінією становить 0,0001 % річних, п.1.6.2 - процент на позитивний залишок 3,00 % річних, п.1.6.3 - процент за недозволений овердрафт - 48 % річних. Пунктом 1.7 Тарифів передбачена плата за обслуговування кредитного залишку, що включає в себе надання послуг інформування Держателя про стан кредитного залишку у вигляді телефонних дзвінків та надсилання щомісячних виписок по рахунку - 3,15 %. Тарифами передбачено, що обов'язковим мінімальним платежем щомісяця є частка обов'язкового погашення тіла кредиту, нарахованих процентів за кредит(тариф 1.6.1), плата за обслуговування(тариф 1.7), овердрафту, процентів за овердрафт(тариф 1.6.3), штраф за прострочену заборгованість( тариф 3.1) та суми заборгованостей минулих періодів. Згідно п.3.1 Тарифів штраф за прострочену заборгованість обов'язкового мінімального платежу нараховується у розмірі 0,01 % але не менше та/або не більше 75 гривень у день поповнення карткового рахунку. Відповідно до п.2.4 Договору проценти за користування Кредитною лінією та/або Овердрафтом нараховуються Банком в валюті Рахунку щоденно, на суму використаних коштів станом на кінець кожного дня виходячи з кількості днів в періоді нарахування (факт/факт). При нарахуванні процентів враховується день виникнення та не враховується день повернення заборгованості за Кредитною лінією та/або Овердрафтом по Рахунку. З розрахунку заборгованості по даному кредитному договору, доданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що термін сплати заборгованості визначеного згідно Правил здійснення операцій за картковими розрахунками - до 15 числа кожного місяця. Позивач свої зобов'язання щодо укладеного кредитного договору № 002-24079-220411 від 22.04.2011 року виконав, що підтверджено розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що відповідачкою проводилися операції по зняттю з карткового рахунку грошових коштів, всього нею знято 18600 гривень. Натомість відповідачкою [PERSON] взяті на себе зобов'язання щодо повернення коштів в розмірі, строки та порядку, визначеними Правилами та Тарифами, відповідно до укладеного договору № 002-24079-220411 від 22.04.2011 року не виконано, оскільки повернуто лише 14505 гривень. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язання вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 цього Кодексу передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.610 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦПК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Таким чином, відповідачка скориставшись кредитними ресурсами, свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала. З розрахунку заборгованості по даному кредитному договору, доданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що станом на 20.12.2013 року загальна сума заборгованості відповідачки перед позивачем складає 19178 гривень 71 копійка, що складається з тіла кредиту в сумі 10820 гривень 40 копійок, простроченого тіла кредиту 2665 гривень 84 копійки, комісії 5692 гривні 47 копійок. За таких обставин відповідачка [PERSON] повинна відшкодувати ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 19178 гривень 71 копійку. Доводи, зазначені в зустрічній позовній заяві, про визнання недійсними п. 3.3, 3.4.1, 3.4.2 кредитного договору № 002-24079-220411 від 22 квітня 2011 року відповідно до положень ст. 203 ЦК України щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, з тих підстав, що вказані пункти кредитного договору не відповідають абз. 3 ч.4 ст. 11, ч.ч. 1,2 ст. 18, ст. 19, п.4 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.6 Правил надання банками України інформації споживчого кредиту про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, суд до уваги не приймає, з наступних підстав. Згідно п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику затосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Аналогічна вимога закону щодо кредитного договору міститься і у ст. 1055 ЦК України. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.2 цієї статті істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, як зазначено у ч. 1 ст.628 ЦК України. За правилами ч.2 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчиненої іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Враховуючи, що згідно ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору, то за змістом ч.2 ст.1046 ЦК України договір є укладеним з моменту передання грошей. Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою кредитний договір, відповідно до умов якого Банк відкрив [PERSON] картковий рахунок № [NUMBER] в національній валюті - гривні та надав платіжну картку та на день укладення цього Договору встановив ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 9000 гривень, перерахувавши їх на картковий рахунок відповідачки, які вона зняла з рахунку та використала на власні потреби. Вищенаведені обставини та наявні у матеріалах справи письмові докази свідчать про укладання між сторонами у письмовій формі з досягненням згоди з усіх істотних умов кредитного договору, в тому числі п. 3.3, 3.4.1, 3.4.2, які в повній мірі відповідають зазначеним нормам закону. В судовому засіданні представник відповідачки вказує на невідповідність п. 3.3, 3.4.1, 3.4.2 кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії абз. 3 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України № 168, від 10.05.2007 року (далі Правил). Суд вважає зазначені доводи безпідставними, виходячи з наступного. Згідно абз. 3 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до п.17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Як вбачається з письмових пояснень представника позивача, комісія - це плата за обслуговування кредитного залишку, яка включає в себе надання послуг інформування держателя про стан кредитного залишку у вигляді телефонних дзвінків та надсилання щомісячних виписок по рахунку, а саме 3,15 % відповідно до п.1.7 Тарифів на обслуговування платіжних карток, плата нараховується щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, від суми використаних кредитних коштів станом на день нарахування. Пунктом 3.12 кредитного договору передбачено, що Банк щомісячно до 5-го числа місяця, наступного за звітним, формує Виписки, в якій відображають рух коштів на Рахунку Клієнта за звітний період, тобто з дати, що слідує за останнім робочим днем попереднього місяця, по останній робочий день поточного місяця, включаючи цей день. Надання Клієнту Виписок здійснюється на вимогу Клієнта в один із наступних способів: (1) в паперовій формі в приміщенні Банку на вимогу Клієнта, (2) в паперовій формі шляхом доставки Виписки за місцем проживання Клієнта за допомогою засобів поштового зв'язку, (3) в електронній формі - на електронну адресу Клієнта, (4) у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, (5) через систему Інтернет-банк. Конкретний спосіб передачі Виписок Клієнту обирається Клієнтом самостійно та зазначається ним в Анкеті Клієнта, яка заповнюється та підписується при оформленні договору. В разі не визначення Клієнтом способу передачі Виписок Банк має право самостійно обрати спосіб передачі Виписок. Сторони домовились, що неотримання/несвоєчасне отримання Клієнтом Виписки не звільняє його від обов'язку виконання зобов'язань за цим Договором. Таким чином, дана послуга, плата за яку передбачена п.1.7 Тарифів і яка є комісію в розумінні п.3.4.1 кредитного договору, не є послугою, яку здійснює Банк на власну користь, дана послуга здійснюється в інтересах споживача про інформування його про стан кредитного залишку, тому зміст даної послуги не суперечить абз. 3 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року . Під час підписання кредитного договору відповідачка була ознайомлена з їх умовами, висловила свою згоду щодо цих умов договору та волевиявлення шляхом підписання зазначеного договору, у зв'язку з чим суд вважає посилання представника відповідачки на порушення абз. 3 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року, такими, що не заслуговують на увагу. Крім того, представник відповідачки, обґрунтовуючи недійсність п. 3.3, 3.4.1, 3.4.2 кредитного договору щодо встановлення комісії, посилається на ч.1, ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а також посилається на п.4 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», яким передбачено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, і на порушення ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо використання Банком нечесної підприємницької діяльності. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За правилом ч.2 цієї статті докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Проте, в судову засіданні представник відповідачки не довів і судом не встановлено, в чому саме полягає істотний дисбаланс прав і обов'язків споживача, передбачених п. 3.3, 3.4.1, 3.4.2 кредитного договору щодо встановлення комісії, та порушено принцип рівності сторін, а також в чому полягає ведення нечесної підприємницької діяльності ПАТ «Дельта Банк». Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як зазначено у ч.3 цієї статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За правилами ч.4 цієї статті правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч.5 цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як зазначено у ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України. Наявність жодної із цих підстав для визнання недійсними оспорюваних пунктів кредитного договору представник відповідачки суду не довів і судом не встановлено. На підставі викладеного суд прийшов до висновку про відсутність підстав, передбачених законом, для визнання оспорюваних пунктів кредитного договору недійсним. За таких обставин підстав для задоволення зустрічного позову немає. За правилами ст.88 ЦПК України позивачу, на користь якого ухвалюється рішення, суд присуджує з відповідача понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Згідно платіжного доручення № 7194514 від 30.01.2014 року, яке знаходиться в матеріалах справи, позивачем було сплачено судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 243 гривень 60 копійок, отже на користь позивача з відповідачки підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 243 гривень 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved