Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], Інтернет видання «Северодонецкие страсти» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що [INFO] року в Інтернет виданні «Северодонецкие страсти» (електронна адреса http://sever-strasti.net) була розміщена стаття під назвою «[INFO]». Автором даної статті є депутат Сєвєродонецької міської ради від «БПП «Солидарность» [PERSON]. Власником веб-сайту http://sever-strasti.net є [PERSON]. В цій статті автор викладає недостовірну та негативну інформацію, яка ганьбить його честь та гідність, а також ділову репутацію, називаючи його головним «грабіжником» землі, будівництва та перевезень, а також зазначає, що «…секретарем совета стал на ближайший год, господин вор, взяточник и казнокрад, который продает сотку земли за 100 долларов, хоронит людей только через свою фирму, человек, обналичивающий деньги сепаратистских фирм - [PERSON]». Після розміщення вказаної недостовірної інформації у позивача виникли моральні страждання, він довгий час відчуває почуття приниження, що призводить до негативних емоцій та переживань. В результаті отриманих психологічних травм у нього з'явилося безсоння, постійне почуття тривоги, оскільки він не може змиритися з несправедливістю. Крім того, у позивача виникають часті головні болі та зниження концентрації уваги. Спричинену йому моральну шкоду позивач оцінює у 500000 грн. Враховуючи викладене, позивач був змушений звернутися з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача надав уточнену позовну заяву, в якій просив визнати недостовірними, такими, які не відповідають дійсності, порушують права та свободи, порочать честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] відомості, опубліковані у статті «[INFO]» від [INFO] року на веб-сайті «Северодонецкие страсти» (http://sever-strasti.net), а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування моральну шкоду в сумі 500000грн. та витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Додатково пояснив, що у позивача після публікації вищевказаної статті виникли мігрені, був порушений сон. До будь-яких осіб (лікарів, психологів) позивач з цього приводу не звертався. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про причину неявки суд не повідомили, про день, час та місце слухання справи неодноразово повідомлялися належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідачів. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідачів, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із наданими позивачем фотокопіями зображень на двох аркушах паперу, на веб-сторінці [INFO] розміщена стаття «[INFO]», автором якої вказано [PERSON] депутата Сєвєродонецької міської ради від «БПП «Солидарность». У даній статті містяться відомості про те, що [PERSON] є головним «грабіжником» землі, будівництва та перевезень, а також «…секретарем совета стал на ближайший год, господин вор, взяточник и казнокрад, который продает сотку земли за 100 долларов, хоронит людей только через свою фирму, человек, обналичивающий деньги сепаратистских фирм - [PERSON]». Суд зауважує, що оглянути оригінал статті не виявилося можливим внаслідок відсутності її за тим посиланням, яка вказана на фотокопіях зображень на двох аркушах паперу. Конституція України (статті 3,28) визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також гарантує право кожного на повагу до його гідності. Відповідно до ст.ст. 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 28, 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та честі, недоторканності своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації в судовому порядку. Разом з тим, згідно із ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 грудня 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За змістом ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судові практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Оцінюючи характер інформації, яку позивач просить спростувати, суд приходить до висновку, що поширена відповідачем [PERSON] про [PERSON] є оціночними судженнями, не містить фактичних даних про вчинення позивачем конкретного злочину чи корупційного правопорушення за конкретних обставин, в цій інформації не зазначені обставини вчинення протиправних дій. Поширена [PERSON] інформація носить оціночний характер діяльності [PERSON] як посадової особи державного органу, та за своєю суттю є критичною оцінкою його дій на займаній посаді. Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функцій. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, в демократичному суспільстві громадяни мають право реагувати на поведінку державних службовців, навіть якщо їхня реакція невиправдна і виражена в гострій формі. До того ж ставлення працівників правоохоронних органів до образливих усних висловлювань стосовно їхніх дій має бути індиферентним, оскільки такі випадки становлять частину їхнього професійного ризику. З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо вирішення подібних спірних правовідносин міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року по справі № 319/767/14-ц та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року по справі № 6-16122св15. Враховуючи викладене, з урахуванням фактичних обставин справи, наданих доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а отже судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Outcome: dismissed