Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

[PERSON] [PERSON] та [PERSON] звернулись з позовом до [PERSON] з участю третьої особи [PERSON] про визнаня чинним договору про спільну діяльність, визнання дій неправомірними та зобов'язання (спонукання) виконати договірні обов'язки. Як на підставу для задоволення позовних вимог позивачі вказують на те, що [INFO] помер дядько [PERSON] [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшло 7/10 часток домоволодіння [ADDRESS]. За свого життя [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого 5/10 часток своєї частини в домоволодіння заповідав позивачу [PERSON] та іншій своїй племінниці [PERSON], правонаступником якої є позивач [PERSON], а 2/10 - своїй племінниці [PERSON], правонаступником якої є позивач [PERSON] До смерті [PERSON], а саме [INFO] померла [PERSON], а [INFO] померла [PERSON] 17.06.2010 року між сторонами у справі був укладений договір про спільну діяльність без створення юридичної особи, підставою укладення та предметом якого стало закріплення взаємних обов'язків всіх спадкоємців з утримання та подальшого розпорядження успадкованим майном, яке сторонами договору було фактично визнане спільною сумісною діяльністю. Позивачі свої обов'язки за договором виконали повністю, зробивши необхідні інвестиції у впорядкування прибудинкової території, для чого передали відповідачу грошову суму. Проте відповідач не виконує умов договору і навмисно не вчиняє дії, які повинні бути ним здійсненні у визначений договором строк, а саме відповідач не вчинив дій щодо реєстрації та подальшої реалізації разом з позивачами успадкованого майна та відмовляється продати його третім особам. У позові також зазначено про те, що отримавши свідоцтво про право на спадщину відповідач відмовився виконувати умови договору і позивачі змушені були захищати свої права спочатку шляхом звернення до суду із позовом до [PERSON] про усунення його від права на спадкування, а згодом шляхом подачі позову до адвоката [PERSON] про визнання договору про надання адвокатських послуг недійсним та визнання дій (бездіяльності) адвоката протиправними. У задоволенні обох позовів їм було відмовлено. Позивачі вважають, що причини пропуску ними строку для звернення до суду із даним позовом є поважними і просили його поновити. Також позивачі просили суд визнати чинним договір про спільну діяльність, який був укладений між сторонами у справі 17.06.2010 року, визнати неправомірними дії (бездіяльність) відповідача по невиконанню ним умов зазначеного договору та зобов'язати у місячний строк з дати вступу рішення в законну силу здійснити державну реєстрацію успадкованого після смерті [PERSON] майна, а у тримісячний строк разом із позивачами здійснити вичерпні заходи по підготовці процедури приватизації та приватизувати відповідну частину земельної ділянки площею 500 кв.м., яка закріплена за 7/10 часток домоволодіння [ADDRESS], а також зобов'язати відповідача разом із позивачами продати успадковане ним майно та приватизовану частину земельної ділянки третім особам з подальшим поділом отриманої вартості цього майна відповідно до умов договору про спільну діяльність від 17.06.2010 року. Позивач [PERSON], яка також представляла інтереси позивачів [PERSON], [PERSON], та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та дали суду пояснення, аналогічні тим, які викладені у позовній заяві. Крім того, пояснили суду, що пропуск строку позовної давності пов'язаний з тим, що після того як відповідач відмовився виконувати свої зобов'язання за договором про спільну діяльність, [PERSON] та іншими позивачами у справі було прийняте рішення про подачу позову до суду про усунення [PERSON] від права на спадкування після смерті [PERSON], а після того, як у задоволенні цього позову було відмовлено, [PERSON] та інші позивачі звертались до суду із позовом до адвоката [PERSON] про визнання договору про надання адвокатських послуг недійсним та визнання дій (бездіяльності) адвоката протиправними. Вважає таку причину пропуску строку для звернення до суду поважною та просила поновити пропущений строк. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Надав суду пояснення, аналогічні тим, які викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та пояснили суду, що станом на день укладення договору про спільну діяльність відповідач повністю довіряв позивачам та не був обізнаний зі своїми правами на спадкування після смерті свого батька і на той час вважав усіх сторін за договором про спільну діяльність від 17.06.2010 року рівноправними спадкоємцями після смерті [PERSON] Після укладення договору [PERSON] почав вкладати свої особисті кошти у ремонт спадкового майна з метою приведення його до стану, який би дозволяв користування цим майном за його цільовим призначенням. Позивачі коштів на ремонтні роботи йому не передавали. Після того, як позивачі почали приводити покупців на спадкове майно без погодження з ним, та після того, як вони відмовились приймати участь у фінансуванні ремонтних робіт, він звернувся до адвоката, який йому роз'яснив, що підписаний ним договір не має юридичної сили, а [PERSON] та [PERSON] за жодних обставин не можуть вважатись спадкоємцями [PERSON] У той час позивачем [PERSON] вже був поданий позов до відповідача про усунення його від права на спадкування після смерті його батька. З того часу стосунки між відповідачем та позивачами остаточно зіпсувались. У період дії договору про спільну діяльність від 17.06.2010 року жодна із сторін за договором його не виконувала. усі кошти, які були вкладені ним у ремонт спадкового майна, належали [PERSON] особисто, жодної участі у ремонтних роботах цього майна позивачі не приймали. Після закінчення строку дії договору ніхто із позивачів не зверталися до відповідача щодо продовження терміну його дії. Просили у позові відмовити. Вислухавши думку позивача [PERSON], вона ж представник позивачів [PERSON] та [PERSON], її представника [PERSON], позивача [PERSON], відповідача [PERSON], його представника [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 16 зворіт). Також, суд вбачає, що [PERSON] належало 7/10 часток домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16 зворіт). 17.06.2010 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про спільну діяльність (а.с. 8-9), відповідно до ст.ст. 1130, 1131 ЦК України. Частинами 1, 2 статті 1130 ЦК України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Статтею 1131 ЦК України визначено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. У договорі від 17.06.2010 року було визначено, що [PERSON] та [PERSON] відмовляються від майнових претензій щодо спадкового майна, яке належало [PERSON], а [PERSON] та [PERSON] входять до кола його спадкоємців. Для реалізації цілей сумісної діяльності сторони узгоджено здійснюють заходи, роблять фінансові, матеріальні та інші вклади, спрямовані на поточний та капітальний ремонт спадкового майна, його збереження та поліпшення, а також по впорядкуванню та облаштуванню прибудинкової території. Вклади сторін на виконання умов цього договору є рівними, можуть бути здійсненні як грошовими внесками, так і у вигляді надання відповідних матеріалів, транспортних засобів і механізмів або трудовою участю. Сторони також домовились спільно діяти щодо впорядкування прибудинкової території та здійснити комплекс заходів по приватизації відповідної частини земельної ділянки, яка була виділена під домоволодіння [ADDRESS]. По закінченню усіх перелічених робіт 7/10 часток спадкового майна та земельна ділянка мають бути відчужені третім особам, а кошти мають бути поділені між сторонами договору у рівних частках. Відповідно до п. 8 договору, строк його виконання був визначений сторонами у 2 роки з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину. [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] 7/40 часток будинку [ADDRESS], про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 вересня 2010 року. [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] 21/40 часток будинку [ADDRESS], про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 вересня 2010 року. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1, 3, 4, 5 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 статті 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частинами 1-3 статті 509 ЦК Украни передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договору. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частинами 1, 4 стаття 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Відповідно до частин 1-2 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно з частиною 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Частини 1, 3, 4 статті 635 ЦК України передбачають, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Згідно з частинами 1, статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. Зміст договору про спільну діяльність, який був укладений між сторонами у справі 17 червня 2010 року вказує на те, що сторони договору взяли на себе зобов'язання щодо вкладення коштів у рівних частках, спрямовані на поточний та капітальний ремонт спадкового майна, його збереження та поліпшення, а також по впорядкуванню та облаштуванню прибудинкової території. Як вбачається зі змісту договору, під спадковим майном сторони розуміють 7/10 часток будинку [ADDRESS]. Також зазначеним договором передбачено обов'язок оплатного відчуження спадкоємцями [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] спадкового майна на користь третіх осіб, із подальшим поділом отриманих від реалізації майна коштів між сторонами договору від 17.06.2010 року. Таким чином, договір про спільну діяльність від 17.06.2010 року містить в собі ознаки договору про наміри оплатного відчуження на користь третіх осіб об'єкту нерухомого майна, права на яке у певних сторін за договором виникнуть у майбутньому. Однак цей договір не є попереднім договором, оскільки в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору. Оплатне відлучення об'єкту нерухомого майна та отримання від його реалізації коштів можливе лише за договором купівлі-продажу. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 657 ЦК України визначає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За таких обставин договір про спільну діяльність від 17.06.2010 року, який був укладений між сторонами у справі мав бути посвідчений нотаріально, оскільки містить у собі зобов'язання сторін за договором щодо оплатного відчуження об'єкта нерухомого майна. Частиною 1 статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, суд приходить до переконання, що договір про спільну діяльність є нікчемним договором, оскільки його зміст передбачає наміри сторін вчинити у майбутньому на користь, не визначних договором, третіх осіб оплатне відчуження об'єктів нерухомого майна, права на які у сторін за договором виникнуть у майбутньому, і такий договір мав бути посвідчений нотаріально. Не може підлягати задоволенню позовна вимога про визнання чинним договору про спільну діяльність, який був укладений між сторонами у справі 17.06.2010 року, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачене право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 4 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Такого способу захисту порушеного права як визнання чинним договору чинне українське законодавство не передбачає. У частині 2 статті 220 ЦК України зазначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Сторонами за договором про спільну діяльність від 17.06.2010 року у встановлений законом строк та спосіб не заявлялась вимога про визнання цього договору дійсним з підстав, зазначених у ч. 2 ст. 220 ЦК України. Однак у судовому засіданні було встановлено, що жодною із сторін цього договору не висловлювалась ініціатива щодо його нотаріального посвідчення, жодне зобов'язання, які сторони за договором на себе брали, ними ні повністю, ні частково не виконувалось. Твердження позивачів щодо передачі коштів відповідачу з метою виконання ними свого обов'язку щодо фінансової участі в поточному та капітальному ремонті спадкового майна, його збереження та поліпшення, а також у впорядкуванні та облаштуванні прибудинкової території не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Відповідач зазначену обставину категорично заперечував, а позивачі у її доведення не надали суду жодного належного та допустимого доказу. Не вбачає суд підстав для задоволення і решти заявлених позовних вимог з огляду на їх безпідставність, оскільки усі дії, які позивачі просять зобов'язати вчинити відповідача, випливають із зобов'язань за договором про спільну діяльність від 17.06.2010 року, який є недійсним внаслідок своєї нікчемності, а відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Крім того, суд вважає, що позивачами пропущений строк для звернення до суду із даним позовом, виходячи з наступного. Відповідно до п. 8 Договору про спільну діяльність, який був укладений між сторонами 17 червня 2010 року, він набуває чинності з моменту отримання [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом і має бути виконаний впродовж двох років. Таким чином, сторонами у договорі визначений термін дії цього договору - 2 роки з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON] та [PERSON] Свідоцтва про право на спадщину і [PERSON], і [PERSON] отримали 14 вересня 2010 року. Таким чином, строк дії договору про спільну діяльність збіг 14 вересня 2012 року. Статтею 256 ЦК України визначено поняття строку позовної давності як строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 1 статті 261 ЦК України вказує на те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Якщо позивачі вважають, що їх права були порушені внаслідок ухилення від взятого за договором зобов'язання з боку відповідача, то останній день звернення до суду за захистом цього порушеного права є 14 вересня 2015 року. Позивачі визнають, що строк для звернення до суду із даним позовом пропущений, оскільки у позовній заяві ставлять питання про його поновлення, хоча не вказують на поважність причин пропуску цього строку. У судовому засіданні, як на поважність причин пропуску строку для звернення до суду, позивачі посилались на ту обставину, що вони двічі звертались до суду із позовами спочатку до [PERSON] про усунення його від права на спадкування, а потім до адвоката [PERSON] про визнання договору про надання адвокатських послуг недійсним та визнання дій (бездіяльності) адвоката протиправними. В матеріалах справи містяться судові рішення, які були ухвалені судами за результатами цих звернень. 2 листопада 2011 року Ленінським районним судом м. Вінниці було постановлено рішення про відмову [PERSON] в позові до [PERSON] з участю третіх осіб [PERSON] та [PERSON] про усунення від права на спадкування нерухомого майна та визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним (а.с. 16-17). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2015 року було відмовлено у задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] до адвоката [PERSON], з участю третіх осіб [PERSON], Вінницької кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатуру про визнання договору про надання адвокатських послуг недійсним та визнання дій (бездіяльності) адвоката протиправними (а.с. 10-15). Зазначені рішення є в законній силі, про що зазначили усі сторони у справі. Із вказаних рішень не вбачається, що у позивачів існували будь-які перешкоди щодо звернення до суду із тим позовом, з яким вони звернулись в теперішній час, тому розгляд цивільних справ, на які посилаються позивачі не могло бути перешкодою для звернення ними до суду із даним позовом. За таких обставин суд не вбачає поважності причин, з яких позивачами був пропущений строк звернення до суду, тому підстав для його поновлення немає. Частино 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача адвокат [PERSON] подав до суду заяву про застосування до позовної заяви строку позовної давності. Однак, незважаючи на безпідставний пропуск позивачами строку позовної давності, це не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки така підстава може мати місце лише у випадку обґрунтованості та доведеності позову. Частиною першою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Натомість суд вважає позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], з участю третьої особи [PERSON], про визнання чинним договору, визнання дій неправомірними та зобов'язання виконати договірні обов'язки безпідставним та недоведеним, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову позивачів, понесені ними витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed