Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Позивач проситьстягнути з відповідача ТзОВ «Делюкс-Авто» на його користь безпідставно набуте майно-грошові кошти в розмірі 32 500,00 грн. та витрати з надання правової допомоги адвокатом. Свій позов мотивує тим, що 25.02.2015 року між ним та ТзОВ «Делюкс-Авто» був укладений договір № 0081 фінансового лізингу, предметом якого є Renault Duster 2013 року, за умовами якого 25.02.2015 року згідно квитанції ПАТ «Приватбанк» №0.0.354166629.1 ним було перераховано 32500,00 гривень. Однак укладений договір вважає таким, що створює умови, при яких вчиняються дії, які можуть завдати шкоду іншій особі чи призвести до зловживання правом. Зокрема: відповідно до п. 1.1 договору річ Renault Duster 2013 року не може вважатись предметом договору лізингу, оскільки вона не визначена індивідуальними ознаками: не вказано який саме транспортний засіб, його виробника, модель, комплектацію, колір, тощо, а тому можна вважати, що згода між сторона при укладанні договору досягнення не була. Згідно п.1.4. договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищенаведеним відповідає продавець. Однак в укладеному договорі будь-які відомості про продавця відсутні, що обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках, а отже такі умови є несправедливими. Пунктом 8.15 договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверенню не підлягають. Таким чином, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Розділом 10 договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 10.1-10.13 Договору стосовно Лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Згідно п. 10.11 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізинговадець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Наведене теж вказує на несправедливість умов договору. Таким чином, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому. Окрім цього, згідно квитанції ПАТ "Приватбанк" № 0.0.354166629.1. від 25.02.2015 року на розрахунковий рахунок ТОВ «Делюкс-Авто» № 26504055100049, МФО -338783, ОКПО - 39512028, ним перераховано кошти в сумі 32500,00 грн., згідно якого призначення платежу - передоплата за автомобіль. Однак відповідно до умов договору фінансового лізингу № 0081 від 25.02.2015 року, здійснення платежів у вигляді передоплати за автомобіль не передбачено та дають підстави вимагати від ТОВ « Делюкс-Авто » повернення безпідставно набутого майна. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали з підстав, наведених в позовній заяві, просили його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання на повторний виклик не з'явився про причини своєї неявки суд не повідомив, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно, у встановленому законом порядку, про що свідчить повідомлення про вручення. Дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що дану справу можна розглянути в порядку заочного провадження, а позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.02.2015 року між [PERSON] та ТзОВ "Делюкс-Авто" був укладений договір фінансового лізингу № 0081, предметом лізингу якого згідно п.1.1.є Renault Duster 2013 року. На виконання вказаного договору 25.02.2015 року [PERSON] перераховано грошові кошти в розмірі 32 500,00 грн., що підтверджується квитанцією ПАТ «Приватбанк» №0.0.354166629.1 з призначенням платежу «передоплата за автомобіль від [PERSON]». У відповідності до ч. 1 ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуавлізуючи її. Аналізуючи вказану статтю, індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших кількома ознаками: єдині у своєму роді, відрізняються від нших кількома ознаками, вирізняються із загальної маси речей цього роду. Дослідивши матеріали справи та умови договору фінансового лізингу зокрема, судом встановлено, що згідно п.1.1 договору та додатками до нього, річ - Renault Duster 2013 року не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки вона не визначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано навіть що це є транспортний засіб, його виробника, модель, комплектацію, колір тощо. В силу ч.1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Однак, згідно п.1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. В розумінні ч. 1 ст. 808 ЦК України за такі зобов'язання відповідає продавець, або ж продавець і лізингодавець солідарно. Проте, в договорі фінансового лізингу № 0081 відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару і водночас обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. За таких обставин є всі підстави вважати такі умови несправедливими. Частинами 1, 2, 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. В порушення вищенаведеної норми, несправедливими слід вважати і умови договору про: - встановлення жорстких обов'язків лізингоодержувача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.3.2); - надання можливості лізингодавцю не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі його відмови укласти, розірвати або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.8.15, 10.11, 10.13); - визнання ціни товару на момент його поставки лізингоодержувачу або надання лізингодавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п.8.8). Згідно п. 5.4 договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що виникли прямо або опосередковано внаслідок володінням, експлуатацією, транспортуванням предмета лізингу. Однак на підставі п. 7.3 договору, страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок лізингодавця, які компенсуються останньому лізингоодержувачем згідно окремо виставленого рахунку. Окрім цього, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведеного та умов договору фінансового лізингу, суд вважає доведеним включення у спірний договір несправедливих умов, що у відповідності до ч.5, 6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», тягне за собою зміну або визнання недійсним таких положень. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсний в цілому. До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізінг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізінг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами надання лізингу згідно укланеного договору та графіку платежів передбачені такі лізингові платежі (п. 8 договору): перший лізинговий платіж, який складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця, пов'язана з підготовкою та укладанням договору; б) завдатку ціни предмета лізингу; другий лізинговий платіж-відшкодування частини вартості предмету лізингу, сплата відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплата комісії за супроводження договору. Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу - «пердоплата за автомобіль» - виходять за межі переліку таких платежів. Таким чином, аналізуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що визнання недійсними вказаних вище окремих положень договору призведе до необхідності зміни інших умов договору та суттєво змінить зміст договору, а тому договір слід визнати недійсним в цілому. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1ст.3 ЦК України), а ст.13 ЦК України, передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Відповідно суд вважає обґрунтованим вимогу про повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів в сумі 32500,00 гривень, оскільки в судовому засіданні встановлені факти недійсності правочину. На підставі ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму передоплати за автомобіль від [PERSON] в розмірі 32 500 тисяч гривень. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 509, 806-808 ЦК України, ст.ст. 1-3,6,7,10,11,16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст.18, 19, 21 Закону України "Про захист прав споживачів",

Outcome: approved