Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

позивач просить суд визнати неправомірною відмову Кагарлицької районної державної нотаріальної контори у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зобовязати Кагарлицьку районну державну нотаріальну контору видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 5,6 га, розташованої у с. Ліщинка, і неотриманої пенсії за червень 2015 р., стягнути з відповідача на його користь судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 551,20 грн., посилаючись на те, що його мати [PERSON] померла 4 червня 2015 р. у с. Ліщинка, де й похована ним. За життя мати склала заповіт від 2 липня 2007 р., яким заповіла йому все належне їй майно. На час смерті матері і на даний час спадкове майно складається із земельної ділянки площею 5,6 га, розташованої у с. Ліщинка і неотриманої пенсії за червень 2015 р. Інших спадкоємців, крім нього після матері немає. 14 січня 2016 р. він звернувся до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину. 28 січня 2016 р. він отримав від нотаріальної контори відповідь від 19.01.2016 р. № 91/01-16, згідно якої йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на тій підставі, що начебто пропустив термін для прийняття спадщини. Така відмова є неправомірною з огляду на наступне. З 2000 року він постійно проживає у [INFO]. Весь цей час і до дня смерті, тобто, на час відкриття спадщини, за цією адресою разом з ним проживала мати. Це підтверджується довідками сільської ради про місце і час його і матері проживання. На протязі кількох останніх років мати за станом здоровя нездатна була себе обходити і він доглядав її. Крім довідок з місця проживання, факт його спільного з матірю проживання зможуть підтвердити численні свідки, мешканці с. Ліщинка. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Протягом шести місяців з часу відкриття спадщини і пізніше він не звертався до нотаріуса з заявою про відмову від спадщини, отже, оскільки на час відкриття спадщини він проживав разом з матірю, то він вважається таким, що прийняв спадщину. Обовязок нотаріуса вчиняти нотаріальні дії передбачені ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови у їх вчиненні. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Законом «Про нотаріат» не передбачена відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину у тому випадку, якщо спадкоємець на час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем і тому не звертався з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Оскільки відмовою нотаріуса порушено його право на отримання спадкового майна і на користування ним, він вправі звернутися до суду з цим позовом про захист щодо порушеного права. Представник відповідача позовні вимоги позивача не визнала та просила суд у їх задоволенні відмовити з наступних підстав. Кагарлицькою районною державною нотаріальною конторою 19 січня 2016 року було отримано заяву [PERSON], надіслану поштою, для прийняття спадщини після померлої 04 червня 2015 року [PERSON], що проживала в [INFO]. Місце проживання [PERSON], згідно копії паспорта надісланої поштою, [ADDRESS]. [PERSON]В надіслано повідомлення про пропущений термін для прийняття спадщини, передбачений ст.1270 Цивільного кодексу України, та запропоновано звернутися до районного суду з позовом про надання строку, достатнього для подачі заяви на прийняття спадщини. Суд, вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно з положеннями ч. 3 ст.\~10\~та ч. 1 ст.\~60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду положень ст. ст.\~57,\~58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~\~ Згідно\~ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач [PERSON] 14 січня 2016 року звернувся до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, яке належало померлій [PERSON]: земельна ділянка і неотримана пенсія за червень 2015 р. з тих мотивів, що 4 червня 2015 р померла його мати [PERSON]. За життя мати склала заповіт від 2 липня 2007 р., згідно якого заповіла йому все своє майно. На час смерті і на даний час спадкове майно складається із земельної ділянки площею 5,6 га, яка розташована у с. Ліщинка, і неотриманоі пенсії за червень 2015 р. На протязі тривалого часу і на момент смерті матері вони проживали з нею разом однією сімєю у с. Ліщинка, вул. Леніна, 24, що підтверджується довідками Ліщинської сільської ради. Таким чином, відповідно до ч 3 ст. 1268 ЦК України він є таким, що прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем. Відповідно до ч 1 ст 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, і право отримати свідоцтво про право на спадщину. У звязку з тим, що він фактично прийняв спадщину, то він не звертався до нотаріальної контори з заявою про бажання прийняти спадщину. На підставі викладеного просив видати йому свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, яке належало померлій [PERSON]: земельна ділянка і неотримана пенсія за червень 2015 р. Кагарлицька районна державна нотаріальна контора листом від 19.01.2016 року № 91/01-16 повідомив позивача про те, що ним пропущений термін для прийняття спадщини після померлої 04 червня 2015 року [PERSON], передбачений ст. 1270 Цивільного кодексу України, а тому було запроновано звернутися до районного суду з позовом про надання строку, достатнього для подачі заяви на прийняття спадщини. Відповідно до ч. 5\~ст. 55 Конституції України\~кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 43 Закону України «Про нотаріат» передбачено установлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, а саме: не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Ст. 47 Закону України «Про нотаріат» передбачено вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної дії, а саме: для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства ... Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до\~ст. 49 Закону України «Про нотаріат»\~нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1)вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2)не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3)дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4)є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5)з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6)правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7)особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8)особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9)в інших випадках, передбачених цим Законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Статтею 50 Закону "Про нотаріат"\~передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Згідно\~ст. 14 ЦПК України\~судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян. У п. 26\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~ зазначено: «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса». У п. 16 Постанови ВССУ № 3 зазначено: «Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ч. 2\~ст. 50 Закону № 3425-XII). За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства». Згідно глави 3 «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затверджених наказом Міністерства юстиції україни від 22.02.2012 р. № 296/5 При вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими\~Законом. Згідно глави 13 вищезазначеного Порядку нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії, або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у її статуті чи положенні, або виходить за межі її діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; в інших випадках, передбачених\~Законом. Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 зазначеного Закону. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. Главою 10 вищезначеного Порядку передбачено відкриття спадщини та перевірка нотаріусом факту смерті, часу і місця відкриття спадщини, а саме: 1.1. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. 1.2. При зверненні спадкоємця у звязку з відкриттям спадщини нотаріус зясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. 1.12. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29\~Цивільного кодексу України. Якщо спадкодавець мав декілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою житлово-експлуатаційної організації, довідкою правління житлово-будівельного кооперативу про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця; записом у будинковій книзі про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця, довідкою адресного бюро, довідкою райвійськкомату про те, що спадкодавець до призову на військову службу проживав за відповідною адресою. Місце відкриття спадщини не може підтверджуватись свідоцтвом про смерть. Заведення спадкової справи. 2.1. Спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. 2.2. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. 3. Прийняття спадщини або відмова від її прийняття 3.1. Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. 3.2. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус розяснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. 3.3. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. 3.4. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка. Ця відмітка скріплюється підписом нотаріуса. 3.5. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. 3.15. Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. 3.16. Суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. 3.17. Спадкоємець, якому за рішенням суду встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, повинен у межах установленого судом строку прийняти спадщину шляхом подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідної заяви. 3.18. Не вимагається звернення до суду для визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини, якщо усі спадкоємці, які прийняли спадщину, подадуть письмову заяву про згоду на прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини. 3.21. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. 3.22. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. 3.23. Своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу. 3.24. У разі якщо спадкоємець відправив нотаріусу за місцем відкриття спадщини поштою належно оформлену заяву про прийняття спадщини, а потім особисто зявився до нотаріуса і подав заяву про відмову від спадщини, нотаріус бере до уваги ту заяву, яка була зареєстрована першою у Журналі реєстрації вхідних документів. 4.14. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обовязково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. З наданих позивачем документів як до суду, так і до нотаріуса вбачається, що позивачем надана копія паспорта на [PERSON], де місце його реєстрації значиться [ADDRESS]. Стосовно інших документів, а саме: з копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 749315 від 29.03.2006 року, виданого на [PERSON] та заповіту від 02.07.2007 року вбачається, що у даних документах місце проживання [PERSON] зазначено м Біла Церква Київської області. Проте, з довідки виданої виконкомом Ліщинської сільської ради Кагарлицького району Київської області 04.01.2016 року за № 2 вбачається, що [PERSON], [INFO], до дня своєї смерті, 04.06.2015 року, фактично проживала в [INFO]. Окрім того, в судовому засіданні стало відомо, що позивач [PERSON] 10 липня 2015 року зареєстрував своє місце проживає за адресою: [INFO]. А згідно довідки від 04.01.2016 року за № 1 виданою виконкомом Ліщинської сільської ради Кагарлицького району Київської області вбачається, що [PERSON] фактично проживає в [INFO]. Свідоцтво про смерть на [PERSON] видану 11.06.2015 року виконавчим комітетом Ліщинської сільської ради Кагарлицького району Київської області не є підтвердження проживання померлої на території Ліщинської сільської ради Кагарлицького району. Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Як випливає із змісту ч. 1 ст. 29 ЦК місце проживання фізичної особи має відповідати наступним умовам: по-перше, це жиле приміщення, яке є призначеним та придатним для проживання в ньому (житловий будинок, квартира, гуртожиток, готель, будинок престарілих, будинок-інтернат, будинок відпочинку тощо). Відносини щодо місця проживання фізичної особи регулюються також Законом "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Цим законом замість прописки введений режим реєстрації фізичних осіб при зміні місця їх проживання або перебування за їх заявою. Якщо із змісту ч. 1 ст. 29 ЦК можна зробити висновок про те, що місце проживання - поняття родове і включає в себе постійне, переважне або тимчасове місце проживання, то Закон виділяє власне "місце проживання" та "місце перебування". Згідно ст. 3 цього Закону місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання (ст. 6 Закону). Реєстрація місця перебування здійснюється за заявою особи, яка зобов'язана подати її протягом семи днів після прибуття в місце перебування (ст. 8 Закону). Таким чином, Закон, на відміну від ЦК, при розмежуванні місця проживання та місця перебування виходить зі строків перебування особи в певному місці. Крім того, законодавство, хоча і закріплює норми не тільки про постійне, але й про переважне та тимчасове місце проживання, однак вищенаведені правові наслідки в переважній більшості випадків пов'язуватимуться саме з постійним місцем проживання, тобто з місцем реєстрації (прописки). Так, згідно ЦК місцем відкриття спадщини визнається останнє місце проживання спадкодавця ч. 1 ст. 1221), а згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України - останнє постійне місце проживання спадкодавця (пункт 187). Перелік документів, наведених Інструкцією, - свідоцтво органів РАЦС про смерть, якщо останнє постійне місце проживання і місце смерті спадкодавця збігаються, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, а також запис у будинковій книзі (абзац сьомий пункту 212) - підтверджує те, що місце відкриття спадщини визначається як останнє постійне, а не останнє фактичне місце проживання спадкодавця. \~ Тому місце реєстрації особи і місце реального постійного проживання можуть не співпадати. Проте для цілей спадкового законодавства місцем останнього постійного проживання спадкодавця вважається місце, визначене у вищенаведених документах. З огляду на вище викладене вбачається, що з поданих позивачем документів як до суду, так і до нотаріуса є певні невідповідності. Окрім того, оцінюючи правильність та законність дій державного нотаріуса, суд виходить з наступного. Пунктом 4.18. передбачено, що якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно п. 4.12 глави 10 Порядку, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів, перелік яких досить широкий і тільки при їх наявності можливе вчинення тих чи інших нотаріальних дій. Вказане знаходить своє відображення і в ст. 1 глави 13 Порядку, де чітко зазначено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. З огляду на викладене, суд вважає, що дії нотаріуса були правомірними та такими, що відповідають як Закону України «Про нотаріат», так і «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Окрім того, позивачем вибраний не той спосіб захисту своїх прав. \~\~ За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed