Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] (свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідченого Першою Царичанською державною нотаріальною конторою 09.08.1991 року та зареєстрованого в реєстрі за №1319). У вказаному житловому будинку за його згодою були зареєстровані з 11.06.2009 року [PERSON], [INFO], та з 15.12.2014 року - [PERSON], [INFO], які до цього часу в його житловому будинку не проживали і не проживають. [PERSON] та [PERSON] проживали і проживають в м.Дніпро, їх особистих речей в його будинку немає. Він неодноразово пропонував [PERSON] та [PERSON] знятись з реєстраційного обліку та не першкоджати йому користуватися житловим будинком, проте останні на його прохання не реагують та його листи ігнорують. У зв'язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] добровільно не знялися з реєстраційного обліку, він як власник житлового будинку не має можливості в повному обсязі користуватися своїм правом власності, зокрема оформити та отримувати субсидію. Відмова [PERSON] та [PERSON] в добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання змушує звернутися його до суду з даним позовом. Враховуючи вищевикладені обставини та посилаючись на вимоги ст.ст.15, 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, прохає суд визнати [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування житловим будинком в [ADDRESS], шляхом зняття з реєстрації місця реєстрації [PERSON] та [PERSON] в житловому будинку в [ADDRESS], та стягнути з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1409 грн. 60 коп. та на правову допомогу в сумі 19733,40 грн. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] повторно в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були сповіщені про день, час та місце розгляду справи в суді, заяви про причину неявки чи про відкладення розгляду справи до суду не надіслали. Оскільки відповідачі були належним чином сповіщені про день, час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення (позивач проти цього не заперечує). Відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Вивчивши всі надані по справі докази та даючи їм оцінку у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п.40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою Царичанською державною нотаріальною конторою 09.08.1991 року та зареєстрованого в реєстрі за №1319, позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] (а.с.12, 13). При цьому, в спірному домоволодінні крім позивача зареєстровані, але не проживають [PERSON] та [PERSON], відповідачі в даній справі, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області №452 від 07.06.2018 року та актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 01.11.2017 року№82 (а.с.23). Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] залишаються зареєстрованими в житловому будинку [ADDRESS], проте в житловому будинку не мешкають без поважних причин, особистих речей в ньому не мають, оплату комунальних послуг не здійснюють. Отже, дії відповідачів по відношенню до позивача, що проявляються в перешкоджанні йому користуватися, шляхом нездійснення відміни своєї реєстрації, належним йому на праві власності майном, у вигляді домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS], є неправомірними та такими що порушують його законні права та інтереси, передбачені ст.41 Конституції України. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Оскільки, відповідачі своїми діями порушили законні права та інтереси позивача, то у відповідності зі ст.391 ЦПК України, позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду у разі: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою;4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, з якого вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи, що позивач як власник спірного житлового будинку [ADDRESS], не порушує прав фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся до суду, відзив на позовну заяву відповідачами подано не було, зустрічних позовних вимог також, крім того, відповідачі без достатніх підстав до нині зареєстровані за адресою житлового будинку, в ньому не проживають, суд вважає, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстраційного обліку знайшли своє підтвердження, а тому можливо усунути для позивача перешкоди в користуванні житловим будинком [ADDRESS], визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, шляхом зняття їх з реєстраційного обліку. Відповідно до ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат для здійснення правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 8 цієї статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Така позиція закріплена і у п.п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Пунктом 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. Відповідно до ст.ст.134, 137 ЦПК України, позивачем та його представником на підставі Витягу з угоди на представництво інтересів у цивільній справі від 08.06.2018 року, ордеру серії ПТ №045487 від 08.06.2018 року про надання правової допомоги, надано Попередній розрахунок суми судових витрат від 03.06.2018 року та Розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу з підготовки позовної заяви від 26.10.2018 року, в яких не зазначено по якій саме справі надаються такі послуги, а також долучено квитанцію №17 від 26.10.2018 року про сплату позивачем [PERSON] адвокату [PERSON] гонорару в сумі 19733 грн. 40 коп., проте, на підтвердження сплати зазначеної суми доказів суду не надано (журнал реєстрації прибуткових і видаткових ордерів, оформлений належним чином, касову книгу, яка застосовується для здійснення первинного обліку готівки в касі, у відповідності з Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління НБУ від 15 грудня 2004 року №637). При цьому, суд враховуює те, що не надано жодного доказу про отримання коштів на витрати про надання правової допомоги. Таким чином, вбачається, що позивачем не доведено належним чином витрати на правову допомогу. За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Крім цього, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача. Таким чином, судовий збір по 704 грн. 80 коп. підлягає стягненню з кожного з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved