Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом, в якому вказувало, що 08 липня 2008 року між ним та [PERSON] було укладено договір, згідно якого [PERSON] отримав кредит в сумі 500 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі 22,80 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань відповідачем, станом на 30 квітня 2018 року, у відповідача виникла заборгованість в сумі 17188 гривень 18 копійок, а саме: 483 гривні 82 копійки заборгованість за кредитом, 10971 гривня 94 копійки заборгованість за відсотками, 4675 гривень 84 копійки заборгованість за пенею, 250 гривень штраф (фіксована частина), 806 гривень 58 копійок штраф (процентна складова). В позові ПАТ КБ "ПриватБанк" просило суд стягнути з [PERSON] на його користь вказану суму. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін, або з власної ініціативи суду, розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. У відзиві на позов відповідач [PERSON] зазначив, що у позові, в порушення вимог п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, не зазначено обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, із доданих до позовної заяви Умов та правил надання банківських послуг не можливо встановити ким вони прийняті. затверджені, а також ним не підписані, термін дії картки сплинув, останній платіж був здійснений ним 01 вересня 2008 року, вимога про нарахування та сплату неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності. Також відповідач просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Вивчивши матеріали справи суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 08 липня 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено договір, згідно якого [PERSON] отримав кредит в сумі 500 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі 22,80 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В заяві на отримання кредиту [PERSON] своїм підписом підтвердив той факт, що він був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, та надав згоду на те, що ця заява разом із запропонованими Банком Умовами та правилами складає кредитний договір. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, утворилася прострочена заборгованість за кредитом, яка, за розрахунком позивача, станом на 30 квітня 2018 року, становить 17188 гривень 18 копійок, а саме: 483 гривні 82 копійки заборгованість за кредитом, 10971 гривня 94 копійки заборгованість за відсотками, 4675 гривень 84 копійки заборгованість за пенею, 250 гривень штраф (фіксована частина), 806 гривень 58 копійок штраф (процентна складова). За умовами кредитного договору остаточний строк повернення кредиту відповідає строку дії кредитної картки. Як вбачається із наданої позивачем довідки, строк дії виданої відповідачу картки останній день червня 2012 року. Із розрахунку заборгованості [PERSON] вбачається, що останній платіж на погашення кредиту був здійснений ним 01 вересня 2008 року. Надані Банком письмові докази на підтвердження факту укладання кредитного договору, розміру заборгованості, відповідач не спростував, від участі у судовому засіданні самоусунувся. Отже, вказані письмові докази підтверджують як факт укладання сторонами кредитного договору, так і факт неналежного виконання позичальником своїх обов`язків із повернення кредиту. Розмір заборгованості підтверджується витягом із особового рахунку позичальника, в якому відображені всі банківські операції за кредитом. Розрахунок скріплено печаткою банку і підписом посадової особи, є належним і допустимим доказом у розумінні ст. 77, 78, 95 ЦПК України. Надані банком розрахунки заборгованості відповідачем також не спростовані. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відтак, у межах строку кредитування відповідач повинен був повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01 липня 2012 року, відповідач мав обов`язок, незалежно від пред`явлення вимоги позивачем, повернути всю заборгованість за договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Нарахування Банком після 30 червня 2012 року на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України передбачених договором процентів після закінчення строку дії кредитної картки до повного погашення заборгованості за кредитом, є неправомірним. За вказаних обставин передбачених законом підстав для стягнення з позичальника на користь Банку процентів, нарахованих після 30 червня 2012 року, не має. Щодо перебігу позовної давності за вимогами, що складаються із сукупності прострочених щомісячних зобов`язань. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це встановив суд апеляційної інстанції. Вищевказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній ним у постанові № 14-10цс18 від 28 березня 2018 року. Як встановлено судом термін дії кредитного договору закінчився 31 червня 2012 року. Позивач звернувся до суду з позовом 12 червня 2018 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Відповідач просить суд застосувати строк позовної давносиі. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed