Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

позивач у червні 2017 року звернувся до суду з даним позовом, уточнивши його в грудні 2017 року, в обґрунтування якого вказує, що 31.03.2003 р. [PERSON] (далі [PERSON], позивач) уклав із [PERSON] (далі [PERSON], відповідач) договір зберігання автомобіля [PERSON], 1995 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], строком до 31.03.2004 року за обумовлену винагороду. Проте, після закінчення договору, відповідач автомобіль не забрав. З того часу автомобіль перебуває у позивача, відповідач з вимогою про його повернення до позивача не звертався. Оскільки позивач добросовісно заволодів рухомим майном та відкрито володіє ним протягом більше пяти років, просить суд визнати за ним право власності на вказаний автомобіль в порядку набувальної давності. Вказана справа перебувала в провадженні судді Мельника Ю.П.. 18.08.2017 р. відповідно до ст. 15 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. № 1402-VІІІ, Рішення зборів суддів № 6 від 27 липня 2017 р. щодо повторного автоматизованого розподілу невирішених судових справ судді Мельника Ю.П. у звязку з припиненням його повноважень зі смертю, відповідно до наказу від 24 липня 2017 року № 206-к, було призначено повторний автоматизований розподіл зазначеної цивільної справи, в результаті чого справу призначено судді Науменко Я.О.. Ухвалою від 19.08.2017 р. справу прийнято до провадження суддею Науменко Я.О.. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Відповідач у відзиві на позовну заяву проти заявлених вимог не заперечує, погоджується на задоволенні позову (вх.№2929 від 28.02.2018 р.). У судовому засіданні 13.03.2018 р. було оголошено вступну і резолютивну частини рішення. Суд розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Між [PERSON] (позивачем) та [PERSON] (відповідачем) 31.03.2003 р. було укладено договір зберігання, відповідно до умов якого позивач (зберігач) приймає і зобовязується зберігати ввірене йому майно, а відповідач (поклажодавець) передає і зобовязується прийняти майно назад. Предметом даного договору є автомобіль DODGE NEON, 1995 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Місце зберігання орендований позивачем гараж №29 ГБК «Север 4», блок №2. Строк дії даного договору до 31 березня 2004 року включно. Даний договір не може бути продовжено ( а.с.14-15). Сторони по справі 31.03.2003 р. підписали акт приймання-передачі автомобіля на зберігання (а.с.16). Після закінчення дії договору зберігання відповідач не забрав своє майно, таким чином, позивач добросовісно заволодів зазначеним автомобілем та почав відкрито та вільно ним користуватись. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності. Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в ст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести сам позивач згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно з роз'ясненнями, викладеними в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах захисту права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК), п. 9 Постанови. Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови) Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Ч. 4 статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналізуючи вимоги законодавства суд зазначає, що, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно з ч. 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивачем доведено факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно, відкрито, безперервно користується автомобілем марки DODGE NEON, 1995 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], тобто більше ніж п'ять років; осіб, які б заявили свої права на це майно не встановлено, що підтверджується відповідачем у відзиві на позовну заяву, тому зазначене є підставою для задоволення позову. На підставі ст.ст. 15, 328, 344 ЦК України,

Outcome: approved