Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Позивач - [PERSON] 07 серпня 2017 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи неодноразово уточнювала та згідно з останньою редакцією позову поданою до суду 21 лютого 2018 року за вхід №6256, до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Комісарова Світлана Олександрівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійним договору купівлі-продажу, в якому просить суд: - встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] в період з квітня 2009 року по 02 квітня 2011 року; - визнати, що квартира [ADDRESS] придбана за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] у період проживання однією сім`єю, як подружжя без реєстрації шлюбу та у період з 24 березня 2010 року по 26 вересня 2016 року належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 26.09.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., зареєстрований в реєстрі за №1543. В обґрунтування вказаного позову позивач посилається на те, що з квітня 2009 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати однією сім`єю у цивільному шлюбі в будинку [ADDRESS] , були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. У березні 2010 року [PERSON] та [PERSON] спільно обрали для купівлі квартиру [ADDRESS] . 18 березня 2010 року з особистого рахунку [PERSON] було знято 45000,00 доларів США, з метою оплати 70% вартості вищевказаної квартири (30% вартості квартири були оплачені [PERSON] ), решта грошей були витраченні на ремонт квартири та облаштування в ній домашньої студії звукозапису. При цьому [PERSON] та [PERSON] вирішили, що при покупці квартира буде зареєстрована на [PERSON] Так, за вказаною попередньою згодою, 24 березня 2010 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) будо оформлено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Позивач зазначила, що правовий статус майна, набутого особами в цивільному шлюбі, є таким самим, як і правовий статус майна подружжя, - спільна сумісна власність. У листопаді 2010 року [PERSON] завагітніла від [PERSON] 02 квітня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що свідчіть актовий запис № 244. [INFO] року у них народилась спільна дитина - [PERSON] . Також позивачка зазначила, що вона та [PERSON] є музикантами за фахом. У січні 2016 року подружжя дозволило пожити у їх спільній квартирі [ADDRESS] своїм партнерам по праці - подружжю [PERSON]. Як стверджує позивачка, про продаж їх вказаної квартири [PERSON] з нею ніколи ніяких розмов не проводив, а тому під час шлюбних відносин, вона надавала свою згоду лише на проживання в квартирі подружжя [PERSON] . Однак наприкінці липня, їй - [PERSON] раптово стало відомо, що 26 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який в свою чергу вона - [PERSON] вважає підлягаючим визнанню недійсним з наступних підстав. Так, як зазначено позивачкою, при укладанні цього договору не було отримано з боку відповідача [PERSON] письмового дозволу [PERSON] , як того вимагає чинне законодавство України. Усного дозволу також не було отримано з її боку, оскільки вона навіть не знала про намір свого чоловіка продати їх спільну квартиру, яка є спільною власністю подружжя. Одноособове вирішення питання її чоловіком про продаж їх спільної квартири, звужує її права як власника спільного майна подружжя, а також порушує її плани на подальше життя та працю в цьому житлі. Оскільки, [PERSON] не повідомив її - [PERSON] про намір укладання договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] та не отримав її нотаріально засвідченого дозволу на здійснення цього правочину, позивач вважає, що відповідачі порушили її [PERSON] майнові права, захист яких гарантує чинне законодавство України, що в свою чергу є підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та. [PERSON] , укладений 26 вересня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., недійсним. На підставі вищевикладених обставин, позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом для захисту своїх майнових прав та інтересів. Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08 серпня 2017 року на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження по справі та призначено до попереднього судового засідання. Тієї ж дати, 08 серпня 2017 року, вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/9278/17, а саме: - накладено арешт на квартиру [ADDRESS] ; - встановлено заборону будь-яким особам та реєстраторам (особам уповноваженим на здійснення реєстраційних дій) вчиняти будь-які дії, у тому числі будь-які реєстраційні дії щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відносно квартири [ADDRESS] . 17 жовтня 2017 року у попередньому судовому засіданні судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Комісарову Світлану Олександрівну. Надалі, під час проведення судового засідання, вирішуючи питання про можливість продовження розгляду справи, судом була врахована та обставина, що 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 6232 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Так в п. 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв`язку з чим, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 02 лютого 2018 року продовжено розгляд справи №520/9278/17 - за правилами Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017, ВВР, 2017, № 48, ст.436, із змінами, внесеними згідно із Законами України № 2229-VIII від 07.12.2017, № 2234-VIII від 07.12.2017, у відповідності до п. 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень, в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, визначено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, одночасно роз`яснено відповідачам, що у відповідності до ч. 1 ст. 193 ЦПК України, вони мають право у строк для подання відзиву пред`явити зустрічний позов. Визначено третій особі п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання пояснень на позовну заяву. 21 лютого 2018 року позивач [PERSON] надала до суду уточнену позовну заяву, вимоги якої судом вище викладені, яка була прийнята до розгляду у підготовчому судовому засіданні 06 березня 2018 року. 16 квітня 2018 року представником відповідача [PERSON] було надано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позов необґрунтований жодним належним та допустимим доказом. 10 жовтня 2018 року до суду надійшла заява від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , в якій останній визнав позовні вимоги та просить суд розгляд справи провести за його відсутності. 01 листопада 2018 року до суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення доказів шляхом їх витребування. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 02 листопада 2018 року вказану заяву - задоволено. Забезпечено докази по цивільній справі №520/9278/17, а саме витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Комісарової Світлани Олександрівни належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який укладено між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 26.09.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., зареєстрований в реєстрі за №1543, а також належним чином завірені усі копії документів, що були підставою для укладення вказаного договору. 08 листопада 2018 року на виконання ухвали суду від 02.11.2018 року до суду надійшли витребувані докази. 01 жовтня 2018 року до суду також надійшла заява від представника відповідача [PERSON] про зустрічне забезпечення позову, яка залишена без задоволення ухвалою суду від 13 листопада 2018 року. 27 листопада 2018 року судом у підготовчому судовому засіданні було ухвалено задовольнити клопотання представника позивача про виклик свідків. 18 грудня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 25 лютого 2019 року в судовому засіданні судом було допитано в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 03 квітня 2019 року судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи по справі дружину відповідача [PERSON] . В судовому засіданні призначеному на 08.05.2019 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак, як вже зазначалось, 10 жовтня 2018 року представник відповідача надав до суду заяву, в якій останній визнав позовні вимоги та просить суд розгляд справи провести за його відсутності. Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Вислухавши пояснення представників сторін по справі, показання свідків, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24 березня [INFO] року [PERSON] продав, а [PERSON] купив за 24677 гривень квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24 березня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстрований в реєстрі за №878. 02 квітня 2011 року між громадянином України - [PERSON] та громадянкою Російської Федерації - [PERSON] , Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 02 квітня 2011 року зроблено відповідний актовий запис №244, серії [NUMBER] . 26 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., зареєстрований в реєстрі за №1543, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] за 625834 гривні купив квартиру [ADDRESS] . Позивач - [PERSON] , дружина відповідача [PERSON] , вважаючи вказаний договір недійсним, з підстав того, що її чоловік не отримав її згоду на продаж спільного майна подружжя, оскільки квартира [ADDRESS] , була придбана ними в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за спільні кошти, звернулась до суду з цим позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо вимог позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка. Згідно вимог ч. 4 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Як вже зазначалось, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини при розгляді справи Кичана зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України. Згідно з п. 5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Крім вищевикладених роз`яснень Верховного Суду України, суд зазначає, що для підтвердження вказаного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, необхідно підтвердити, що сторони мали спільний бюджет, вони вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Зазначена правова позиція, узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 27.02.2019 року по справі №522/25049/16-ц. Частина 3 статті 12 та частина 1статті 81 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивач [PERSON] у заявлених вимогах просить суд встановити факт проживання її з [PERSON] однією сім`єю з квітня 2009 року по день реєстрації шлюбу 02 квітня 2011 року. Так позивачем надано до суду фотокартки (а.с.15-17, І том цивільної справи), на яких зображені [PERSON] та [PERSON] , які зроблені, як стверджує позивачка, в місті Одесі 28 липня 2009 року, 11 жовтня 2009 року, 24 жовтня 2009 року. Відповідачем [PERSON] визнано вказаний факт, що свідчить подана останнім 10 жовтня 2018 року до суду заява про визнання позовних вимог, а отже судом це вважається, як підтвердження [PERSON] факт того, що це саме він зображений на зазначених фотокартках разом з [PERSON] у вказаний термін часу. Стороною позивача під час розгляду справи також надані до суду фотокартки, зроблені, як стверджує позивач, у цей проміжок часу - 2009 рік (а.с.62-64, ІІ том цивільної справи), на яких зображені [PERSON] та [PERSON] у проміжок часу з 30 грудня 2009 року по 04 січня 2010 року, під час спільного відпочинку на круїзному лайнері до Румунії. Судом приймаються зазначені фотокартки, як належні та допустимі докази підтвердження спільного відпочинку [PERSON] та [PERSON] в цей період, оскільки з 30 грудня 2009 року по 03 січня 2010 року [PERSON] було здійснено виїзд за межі України, та останньому видано візу на період з 30.12.2009 року по 05.01.2010 рік до країни - Румунії, що підтверджується відповідними записами в паспорті для виїзду за кордон, виданому 02.08.2005 року органом 1500 на ім`я [PERSON] (а.с.59-60, ІІ том цивільної справи). З наданих до суду фотокарток (а.с.65-68, ІІ том цивільної справи), вбачається, що [PERSON] та [PERSON] у проміжок часу з 29 грудня 2010 року по 05 січня 2011 року, перебували разом на відпочинку у Федеративній Республіці Німеччині. Судом приймаються зазначені фотокартки, як належні та допустимі докази підтвердження спільного відпочинку [PERSON] та [PERSON] в цей період, оскільки саме з 20 грудня 2010 року по 20 січня 2011 року на ім`я [PERSON] було видано Шенгенську візу, тобто право на відвідування країн між якими підписано Шенгенську угоди, до якої входить Федеративна Республіка Німеччина. Зазначені факти спільного виїзду [PERSON] та [PERSON] , також підтверджується наданою до суду довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Тартус-Тур» від 26 листопада 2018 року за №325/1/2611, якою підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] є клієнтами зазначеного товариства з 2009 року, які користувались їх послугами з наданого відпочинку до країни Румунії у період з 30.12.2009 року по 04.01.2010 року, а також до Німеччини у період з 29.12.2010 року по 05.01.2011 року (а.с.58, ІІ том цивільної справи). Як зазначено позивачем [PERSON] , що в свою чергу визнано відповідачем [PERSON] , та жодним разом не спростовалось сторонами під час розгляду справи, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась спільна дитина - [PERSON] . За загальновідомим фактом, вагітність у жінки триває біля - 40 тижнів, а відтак вбачається, що [PERSON] завагітніла від [PERSON] у листопаді 2010 року. Судом враховується, що стороною позивача і відповідача [PERSON] , крім спільного визнання вказаного факту, на підтвердження народження дитини не надано до суду доказів. У той же час, під час розгляду справи, судом в судовому засіданні 25 лютого 2019 року було допитано в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, свідок [PERSON] пояснила суду в своїх свідченнях, що є матір`ю [PERSON] , які разом зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , а також мешкали разом по день переїзду її сина. Свідок підтвердила, що її син є музикантом, у 2009 році через свого приятеля познайомився з дівчинкою [PERSON] , як потім дізналась її повне ПІБ - [PERSON] , з якою [PERSON] спілкувався через мережу Інтернет. [PERSON] на весні 2009 року приїжджала до її сина, вони спілкувались, їх стосунки дуже швидко та бурно розвивались, їм було інтересно підтримувати відносини, оскільки вдвох є музикантами, мають спільні теми для розмови, за наслідком чого [PERSON] переїхала до її сина - [PERSON] та почали разом мешкати у належній їй - [PERSON] квартирі [ADDRESS] . Свідок зазначила, що її син, з моменту спільного проживання з [PERSON] , не припиняв з останньою відносин та мешкають по цей час, як одна сім`я. Через рік, після початку спільного проживання, [PERSON] та [PERSON] переїхали до орендованого їм будинку по [ADDRESS] , а в подальшому придбали собі власне житло, за накопичені ними кошти, а саме - квартиру [ADDRESS] . Також свідок підтвердила, що стосунки між її сином - [PERSON] та [PERSON] були гармонійними та щасливими, що свою чергу підтверджується тим, що останні у квітні 2011 році вирішили узаконити свої відносини та зареєстрували шлюб, у період якого в них у липні 2011 року народився син - [PERSON] . Свідок [PERSON] в своїх свідченнях пояснив, що є товаришем сім`ї [PERSON] та [PERSON] Він, з початку познайомився з [PERSON] десь в 2007-2008 роках, вони разом спілкувались, потім почали вести спільні робочі справи, оскільки він - [PERSON] є музикальним аранжувальником, а [PERSON] - музикантом. Свідок підтвердив, що [PERSON] навесні 2009 року познайомився з [PERSON] , оскільки [PERSON] дуже часто та багато розповідав про неї, так як, [PERSON] також є особою наближеною до музики, а саме - співачкою, з якою [PERSON] постійно спілкувався через мережу Інтернет. Потім, як відомо свідку, [PERSON] з початку раз приїжджала до [PERSON] , а потім в кінці 2009 року переїхала до нього та вони почали спільно мешкати у родичів [PERSON] Свідок зазначив, що надалі [PERSON] та [PERSON] переїхали та мешкали в будинку по [ADDRESS] , де створили музикальну студію, до якої він - [PERSON] приїжджав. Також, свідок підтвердив, що у 2010 році [PERSON] та [PERSON] придбали власне житло - квартиру по [ADDRESS] , де робили ремонт, до якої свідок також приїжджав один раз під час будівництва у квартирі музичної студії. Однак, потім, він припинив робочі стосунки з [PERSON] та [PERSON] , через що розпочали спілкуватись рідше, однак залишаються по цей час товаришами. Свідок зазначив, що йому відомо про те, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб та в них народилась дитина. На період спілкування свідка з подружжям, може охарактеризувати їх стосунки, як подружні, оскільки вони всюди перебували разом та жодного разу не виникало думки, що вони є лише друзями. Свідок [PERSON] надала свідчення суду та пояснила, що мешкає в будинку [ADDRESS] , та є сусідкою родини [PERSON] , оскільки її квартира розташована щільно з квартирою останніх. Так, вона підтвердила, що знає [PERSON] з років шести, коли він ще був дитиною та різ на її очах. Коли [PERSON] було біля 22-23 років, десь в 2009 році, його матір - [PERSON] розповідала, що її син познайомився з дівчинкою, а надалі у 2009 році вона бачила, як [PERSON] розпочав мешкати з [PERSON] в квартирі батьків, а саме в будинку [ADDRESS] . Свідок зазначила, що коли вона бачила молодят, вони були зажди щасливі та в гарному настрою. Через деякий час, вони переїхали від батьків. Матір [PERSON] розповідала їй, що її син з дівчинкою придбали собі власне житло, куди переїхали. Також свідок зазначила, що періодично бачить, як [PERSON] та [PERSON] приїжджають в гості до матері [PERSON] , разом зі своєю дитиною - сином [PERSON] . З тих моментів, коли свідок бачила [PERSON] та [PERSON] в період спільного проживання та коли останні приїжджають в гості, може лише охарактеризувати їх, як щасливу та показову сім`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Ці дані встановлюються, згідно п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, показаннями свідків. Відповідно до ст. 90 ЦПК України, показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Так, оскільки, свідчення свідків не протирічать один одному, належним чином отримані судом, а також повідомлення, які надані ними, не спростовані жодним доказом з боку відповідача [PERSON] , судом приймаються, як належні докази по справі. На підставі викладеного вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з весни 2009 року розпочали свої відносини, розпочали проживати спільно, а також були пов`язані спільною працею та отримання спільного доходу. Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , дійсно з 14.07.2004 року зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відповідним записом в паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданому на його ім`я 14 липня 2004 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. У вказаній квартирі також зареєстрована [PERSON] , з 14 липня 2015 року, а саме з дати, коли останній було видано посвідку на тимчасове проживання на території України за № [NUMBER] , яка в свою чергу видана 08 липня 2015 року. Судом не приймаються заперечення представника відповідача [PERSON] щодо не підтвердження спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу в період з квітня 2009 року по 02 квітня 2011 року, оскільки заперечення представника відповідача не підтвердженні жодним доказом, ґрунтуються лише на трактуванні належності доказів, а також того, що фотокартки і показання свідків, не можуть вважатись беззаперечним фактом спільного проживання осіб по справі однією сім`єю. Однак, суд також задовольняючи вимоги позивача в цій частині виходить з того, що відповідачем [PERSON] в цій частині особисто визнані позовні вимоги. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу в період з квітня 2009 року по 02 квітня 2011 року доведено показами свідків, світлинами їх спільного життя, фактом спільного проживання, народження спільної дитини, особисто визнано другим учасником таких стосунків, а саме відповідачем - [PERSON] , з урахуванням того, що відповідач [PERSON] в такому разі не є стороною виниклих стосунків між останніми, а також не довів жодними доказами зі свого боку протилежного. З урахуванням вищевикладених встановлених обставин, показань свідків, а також особистого визнання відповідачем таких обставин, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] у 2009 році склались усталені відносини, а з квітня 2009 року по день реєстрації шлюбу, а саме 02 квітня 2011 року такі, що притаманні подружжю, а відтак позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення факту проживання її разом з відповідачем [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, суд зазначає наступне. Так, як вже судом встановлено, 24 березня 2010 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив за 24677 гривень квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24 березня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстрований в реєстрі за №878. Отже, [PERSON] було придбано вищевказану квартиру в період проживання з [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У пункті 24 постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в Постанові від 07.09.2016 № 6-801цс16. Представником відповідача [PERSON] під час розгляду справи заперечувався факт того, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за спільні кошти з [PERSON] в період їх спільного проживання однією сім`ю, без реєстрації шлюбу. Однак представником відповідача [PERSON] в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України в обґрунтування своїх заперечень не надано до суду жодного доказу. Судом враховується, що не підтвердження належними доказами посилання в обґрунтування заперечень проти позову, не є беззаперечним фактом обґрунтованості заявлених позовних вимог. З урахуванням викладеного, для визначення майна спільною сумісною власністю необхідно визначити кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), факт спільної участі кожного з подружжя коштами або працею в набутті майна. Як вже було встановлено, [PERSON] в період проживання з [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, а саме 24 березня 2010 року придбав та зареєстрував на своє ім`я квартиру [ADDRESS] , за 24677 гривень. Виходячи з курсу НБУ станом на 24.03.2010 року, 24677 гривень, з розрахунку 100 доларів США = 795,01грн., еквівалентно 3103 долара 98 центів США. Пунктом 2 договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2010 року передбачено, що вказану суму коштів 24677 грн. (еквівалент 3103 долара 98 центів США), продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Підписання договору свідчить про те, що розрахунок за продане майно здійснений повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця. Відповідачем [PERSON] жодним разом не спростовувалась сума вартості придбаної 24.03.2010 року квартири [ADDRESS] , саме за 3103 долара 98 центів США, як і не заявлялись клопотання про призначення експертизи щодо визначення вартості цієї квартири станом на 24.03.2010 року, про витребування усіх документів, що стали підставою для укладення цього договору, про виклик в якості свідка [PERSON] , яким було здійснено продаж зазначеної квартири, для підтвердження суми квартири за яку вона була продана. На підставі наявних у суду доказів, в суду відсутні підстави ставити під сумнів факт придбання [PERSON] в період проживання з [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, а саме 24 березня 2010 року, квартири [ADDRESS] , за 24677 гривень, що складає еквівалент 3103 долара 98 центів США. Отже дослідженню підлягає факт наявності у [PERSON] та [PERSON] спільних коштів в розмірі 3103 долара 98 центів станом на 24 березня 2010 року. Відповідачем [PERSON] не спростовувався факт того, що відповідач [PERSON] мав в наявності особисті кошти у вказаному розмірі для придбання квартири [ADDRESS] . Крім того, зазначений факт також підтверджується отриманими судом свідченнями свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаних в судовому засіданні 25 лютого 2019 року, які засвідчили, що [PERSON] , який є сином [PERSON] та товаришем, в минулому партнером по праці, [PERSON] , мав постійну неофіційну роботу, працював музикантом, заробляв стабільно і мав достатній заробіток, для відкладення грошових коштів на придбання квартири. Свідок [PERSON] також зазначала в своїх поясненнях, що, як матір [PERSON] не обговорювала з сином питання щодо походження грошових коштів на придбану ним разом з [PERSON] квартиру, а також особисто не приймала в наданні допомоги сину на її придбання. Щодо прийняття [PERSON] участі особистими коштами в придбанні квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Судом було встановлено, що [PERSON] є громадянкою Російської Федерації та отримала посвідку на постійне проживання на території України лише 08 липня 2015 року, тобто вже після реєстрації офіційного шлюбу з [PERSON] , громадянином України, 02 квітня 2011 року. Позивачкою на підтвердження факту наявності в неї грошових коштів на прийняття участі в придбанні зазначеної квартири було надано до позову копію виписки по рахунку [NUMBER] , відкритого в «Альфа-Банк» (відділення в м. Сант-Петербург Російської Федерації) на ім`я [PERSON] , у валюті долари США (USD), за період з 01 січня 2010 року по 01 травня 2010 року (а.с.10, І том цивільної справи). З зазначеної виписки по рахунку [NUMBER] вбачається, що: - 18.03.2010 року з рахунку № [NUMBER] було здійснено перерахування на рахунок [NUMBER] грошові кошти, залишок на рахунку - 46305 доларів 43 цента США; - 18 березня 2010 року з рахунку № [NUMBER] було здійснено перерахування на рахунок [NUMBER] грошові кошти в сумі 3700 доларів 27 центів США; - 18 березня 2010 року з рахунку № [NUMBER] були видані готівкові грошові кошти на ім`я [PERSON] в сумі 45000 доларів 00 центів США. Представником відповідача [PERSON] у наданому 16.04.2018 року до суду відзиві на позову заяву за вх. №13014, заперечувався факт належності вказаної довідки-виписки по рахунку [NUMBER] , в якості належного доказу, оскільки: - матеріали справи не містять договір про відкриття банківського рахунку між [PERSON] та відповідним банком; - відсутній касовий документ, який би засвідчував про те, що [PERSON] здійснила банківську операцію щодо переказу грошових коштів на свій банківський поточний рахунок з подальшою їх акумуляцією; - вказана виписка не ідентифікує клієнта, як позивача, що унеможливлює зробити будь-який висновок, щодо взаємопов`язаності прізвищ, які зазначені в цій фотокопії; - вказана фотокопія не може бути визнана офіційним документом, оскільки на ній відсутні відповідні ідентифікуючи ознаки офіційного документу, а саме не місять ознаки офіційного документи, поняття про яке розкрито Верховним Судом України у постанові по справі №5-50кс15 від 09 липня 2015 року, в якій зазначено судом, що можна визнавати офіційним документом - документи, які складаються та видаються посадовими особами від імені органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, які засвідчують певні факти і події, що мають правове значення. Такі документи мають бути належним чином складені за формулою і містити необхідні реквізити. Однак, до суду в подальшому позивачевою стороною по справі на підтвердження своїх вимог додатково були надані докази, а саме фотокопію зазначеної довідки - виписки по рахунку [NUMBER] , яка містить штам АО «Альфа-банк», яка засвідчена підписом, з зазначенням особи якою виконано підпис - [PERSON] . Також надано фотокопію довідки - виписки по рахунку [NUMBER] , яка містить штам АО «Альфа-банк», за період з 01.01.2010 року по 01.05.2010 року, яка засвідчена підписом, з зазначенням особи якою виконано підпис - [PERSON] , з якої вбачається, що рахунок відкритий в «Альфа-Банк» (відділення в м. Сант-Петербург Російської Федерації) на ім`я [PERSON] , у валюті долари ЄВРО (EUR), відповідно до якої 18 березня 2010 року з рахунку № [NUMBER] було здійснено перерахування грошових коштів в сумі 35256 ЄВРО 46 центів, на рахунок № [NUMBER] . Позивачем додатково надано довідку АО «Альфа-Банк» за №0498NRB/066 від 14 травня 2018 року, яка засвідчена підписом директора по зберіганню клієнтів АО «Альфа-Банк» [PERSON] та проставлена печатка АО «Альфа-Банк», відповідно до якої підтверджено, що в Акціонерному Товаристві «Альфа-Банк» на ім`я [PERSON] відкриті рахунки: - [NUMBER] , у валюті долари США; - [NUMBER], у валюті ЄВРО; - [NUMBER], у валюті ЄВРО; - [NUMBER], в доларах США; - [NUMBER], у валюті рублі РФ; - [NUMBER], у валюті рублі РФ. 18 грудня 2018 року судом в судовому засіданні були оглянуті оригінали вищезазначених виписок та довідок, встановлено відповідність наданих до суду копій документів оригіналам. Щодо пояснень представника відповідача [PERSON] про неможливість віднесення вказаних виписок по рахунку до належних доказів, оскільки останні складені не у відповідності встановлених вимог до офіційних документів, поняття про які розкрито Верховним Судом України у постанові по справі №5-50кс15 від 09 липня 2015 року, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки по-перше: у зазначеній постанові Верховним Судом України розкрито поняття щодо офіційних документів, однак вказана постанова не встановлює вимоги щодо реквізитів складення кожного з видів таких документів, зокрема до виписки по банківському рахунку, що відноситься до документів бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України. Суд звертає увагу, що виписка з банківського рахунку - документ, що видається банком організації, в якому містяться відомості про операції, скоєних за рахунком. Виписка дає клієнтові достовірну інформацію про стан рахунку і рух грошових коштів: отримання і списання сум, а також утримання банком комісії за день. До зазначеного виду документу, як виписка по рахунку, на території України встановлюються окремі правила та реквізити щодо її видачі, ніж ті, що застосовуються до офіційного документу. Так, відповідно до статей 7, 15, 41, 56 Закону України "Про Національний банк України", статті 68 Закону України "Про банки і банківську діяльність", з метою вдосконалення нормативно-правових актів, які встановлюють вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України, Правлінням Національного банку України 04.07.2018 за № 75 було винесено постанову «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», відповідно до вимог якого, положення встановлює основні вимоги щодо бухгалтерського обліку та бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України. Відповідно до Розділу ІV Положення, особові рахунки та виписки з них входять до видів регістрів, які розподіляються на синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі, та містять інформацію, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, яка систематизується на рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання регістрів бухгалтерського обліку в електронному вигляді банк зобов`язаний зробити їх копії на паперових носіях на вимогу учасників операції, а також органів контролю та правоохоронних органів відповідно до вимог законодавства України. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. По-друге, посилання представника відповідача Огнева Т. з мотивуванням неналежності виписок не приймаються судом до прийняття, оскільки такі посилання представника відповідача ґрунтуються на посилках законодавства України та постановах суду, які розкривають поняття щодо документів, виданих у відповідності до законодавства України. У той же час, як вбачається, надані представником позивача фотокопії документів зокрема виписки по рахункам відкриті на ім`я [PERSON] , видані АО «Альфа-Банк», відділення якого розташоване на території Російської Федерації, а відтак правила до оформлення таких виписок по рахункам повинні встановлюватись правилами встановленими законодавством, яке діє на території Російської Федерації. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин (відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи) з іноземним елементом зокрема визначення застосовуваного права. Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про міжнародне приватне право», право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами (норма, що визначає право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом) та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Надаючи оцінку належності наданим представником позивача до суду випискам по рахункам, які видані на території іноземної держави - Російської Федерації, а відтак у відповідності до норм законодавства, які діють на такій території, суд вважає за необхідно, з метою встановлення усіх обставин по справі та надання доступу сторонам по справі у праві на захист, повною мірою користуватись своїми правами щодо доведеності своїх вимог і заперечень, в частині дослідження питання щодо належності наданих представником позивача виписок по рахункам, зазначити наступне. Так, у відповідності до положення Банку Росії від 26 березня 2007 року за №302-П "Про правила ведення бухгалтерського обліку в кредитних організаціях, розташованих на території Російської Федерації», в редакції станом на день видачі спірних виписок по рахункам - 18.01.2011 року, особові рахунки, сформовані в електронному вигляді, можуть друкуватися для зберігання на паперовому носії або зберігатися в електронному вигляді (без їх роздрукування на паперовому носії). Видача клієнтам виписок з особових рахунків і додатків до них здійснюється в порядку і строки, передбачені відповідним договором, на паперовому носії або в електронному вигляді (по каналах зв`язку або з застосуванням різних носіїв інформації). У разі якщо виписки з особових рахунків і додатки до них передаються клієнту в електронному вигляді, то зазначені документи підписуються аналогами власноручного підпису уповноваженої особи кредитної організації. Виписки з особових рахунків по банківським рахункам клієнтів за останній робочий день року (станом на 1 січня року наступному за звітнім), а також в інших випадках, якщо це передбачено законодавством Російської Федерації, підлягають виданню клієнту на паперовому носії. Виписки з особових рахунків, роздруковані з використанням засобів розрахункової техніки, видаються клієнтам без штампів і підписів працівників кредитної організації. Якщо у зв`язку з якими не будь причинами розрахунок здійснювався вручну або на машині, крім ЕВМ, то виписки таких рахунків, які видаються клієнтам, оформлюються підписом бухгалтерського працівника, який здійснював підрахунок, і штампом кредитної організації. У такому порядку оформлюється кожен папірець виписки. Судом одночасно враховується, що згідно ст.95 ЦПК України, іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У свою чергу, із наданих ВССУ роз`яснень, які викладені у листі «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013р. слідує, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою. Документи, складені за участю органів державної влади та місцевого самоврядування або такі, що від них виходять, може бути використано на території іншої держави лише після відповідного їх посвідчення,якщо інше не передбачено міжнародними договорами. Документи адміністративних і юридичних органів іноземних держав набувають сили письмових доказів за умови їх легалізації (засвідчення) консульськими посадовими особами або проставлення апостиля. Однак стосовно кожної окремо взятої країни можлива специфіка вказаної діяльності і при цьому слід звертати увагу на зміст міждержавних угод. Консульська легалізація полягає в установленні і засвідченні справжності підпису, повноважень посадової особи, яка підписала документ чи акт або засвідчила попередній підпис на них, справжності відбитків штампа, печатки, зразки яких отримано консулом офіційним шляхом від компетентних органів держави перебування (частина третя статті 54Консульського статуту України). Такий порядок визначено в Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженій наказом Міністерства закордонних справ України від 4 червня 2002 року № 113. У той же час, в 1961 році складено Конвенцію, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, до якої приєдналися більше ніж 90 країн, у тому числі Україна та Росія. Кожна із Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється зазначена Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та у відповідному випадку автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Отже вимоги щодо проставлення апостиля не є зобов`язанням, а можливістю. Судом одночасно також враховується, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З вищезазначених норм слідує, що суди повинні належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Досліджуючи надані представником позивача фотокопії виписок по рахункам [NUMBER] та [NUMBER], відповідність яких судом встановлено оригіналам, вбачається, що останні містять штам АО «Альфа-Банк», які засвідчені підписом, з зазначенням особи якою виконано підпис - [PERSON] . На підставі викладеного, суд зазначає, що представником відповідача жодним чином не спростовано невідповідність вказаних виписок по рахункам, відкритих на ім`я [PERSON] , а відтак судом приймаються, як належні докази, а саме такі, що містять інформацію щодо предмета доказування. Судом також не приймаються посилання представника відповідача [PERSON] щодо того, що не можливо вважати у [PERSON] на момент здійснення угоди купівлі-продажу, на території України, в наявності грошових коштів в сумі 45000 доларів США, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що вказана сума коштів в розмірі 45000 доларів США були переміщені з території Російської Федерації на територію України в законний спосіб і біли обліковані на території України, з огляду на наступне. Так, у відповідності до Постанови Правління Національного банку України від 27 травня 2008 року N 148 «Про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 червня 2008 р. за №520/15211, затверджено Інструкцію про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України, яка встановлює для резидентів і нерезидентів порядок переміщення (увезення, вивезення, пересилання) готівки і банківських металів через митний кордон України. Вимоги цієї Інструкції не поширюються на порядок увезення в Україну та вивезення за межі України готівки і банківських металів уповноваженими банками. Розділом 2 зазначеної Інструкції встановлення наступні обмеження. Фізична особа має право ввозити в Україну та вивозити за межі України готівку в сумі, що не перевищує в еквіваленті 10000 євро, без письмового декларування митному органу. Фізична особа - резидент має право ввозити в Україну та вивозити за межі України готівку в сумі, що перевищує в еквіваленті 10000 євро, за умови письмового декларування митному органу в повному обсязі та за наявності документів, що підтверджують зняття готівки з рахунків у банках (фінансових установах), виключно на ту суму, що перевищує в еквіваленті 10000 євро. Строк дії таких документів 30 календарних днів, починаючи з дня видачі. Фізична особа - нерезидент має право ввозити в Україну готівку в сумі, що перевищує в еквіваленті 10000 євро, за умови письмового декларування митному органу в повному обсязі. Фізична особа - нерезидент має право вивозити за межі України готівку в сумі, що перевищує в еквіваленті 10000 євро, якщо сума готівки, що вивозиться, не перевищує суми готівки, письмово задекларованої цією особою митному органу при ввезенні в Україну. Вивезення готівки у такому випадку здійснюється за умови її письмового декларування митному органу в повному обсязі. З урахуванням викладених вимог Інструкції, вбачається, що [PERSON] особисто не мала можливості в передбаченому Законом способу, ввезти одноразово з території Російської Федерації грошову суму у розмірі 45000 доларів США. Однак, суд вважає в цій частині безпідставним встановлення таких обставин, оскільки, як вбачається, предметом дослідження є можливість участі [PERSON] в покупці квартири [ADDRESS] , вартість якої на момент її придбання, а саме 24 березня 2010 року, становила 24677 гривень, що еквівалентно станом на зазначену дату - 3103 доларам 98 центам США. Отже, можливість одноразового ввезення [PERSON] грошових коштів, у розмірі встановленого законом обмеження, 10000 євро, є достатнім для прийняття повноправної та рівної участі у спільному придбанні вказаної квартири з [PERSON] Крім того, судом одночасно враховується, що під час розгляду справи не було дослідженням дотримання [PERSON] встановленого законом порядку ввезення грошових коштів в сумі 45000 доларів США, на території України, з одночасним урахуванням того, що як вже зазначалось [PERSON] декілька разів приїжджала до України. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що на час придбання [PERSON] квартири [ADDRESS] , а саме 24 березня 2010 року, він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом з [PERSON] , яка мала особисті грошові кошти в достатньому розмірі для придбання такої квартири, а саме в сумі 45000 доларів США, що в рази перевищує суму вартості цієї квартирі встановлену у договорі купівлі-продажу, а також з урахуванням встановлених обставин, що до дати придбання цієї квартири, а саме за п`ять днів, [PERSON] здійснила зняття зі свого карткового рахунку грошових коштів в належному розмірі для придбання такої квартири. Отже на підставі встановлених обставин, суд вважає встановленим, що кожна зі сторін, а саме [PERSON] та [PERSON] мали особисті заощадження в рівних частках для подальшого спільного придбання квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, зазначені обставини, особисто підтвердженні, як [PERSON] , так і [PERSON] Отже, аналізуючи зібрані по справі докази окремо, так і в їх сукупності, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] , 24 березня 2010 року, придбана під час проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, за спільні кошти, а від так є спільною сумісною власністю останніх, у зв`язку з чим, позов [PERSON] в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Між іншим судом враховується, що на час укладення зазначеного правочину, майнового характеру, [PERSON] не мала можливості здійснити укладення такого договору на своє ім`я та здійснити державну реєстрацію права власності, оскільки як вбачається, з п.19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 за 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 03 березня 2004 року за №283/8882, (в редакції, яка діяла станом на момент укладення договору спірного майна, 24.03.2010 року), при посвідченні правочинів майнового характеру нотаріусом у текстах правочинів зазначаються: для фізичних осіб - ідентифікаційний номер за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, для юридичних осіб - реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер. На підтвердження наявності ідентифікаційного номера (коду) нотаріусу подається відповідна, завірена уповноваженою особою, довідка або (витяг), фотокопія якої (го) долучається до примірника правочину, який залишається у справах нотаріуса. Відповідно до умов Положення про картку фізичної особи - платника податків, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 27.01.1998 року за № 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 лютого 1998 року за №124/2564, (в редакції, яка діяла станом на момент укладення договору спірного майна, 24.03.2010 року), видача картки іноземцям та особам без громадянства здійснюється після виконання вимог Правил в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 1995 року N 1074 (1074-95-п), зі змінами і доповненнями. Іноземці та особи без громадянства реєструються і отримують Картку в державних податкових адміністраціях в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі при поданні паспортного документа та засвідченого у встановленому законодавством порядку перекладу українською мовою паспортного документа. Особи, які мають нотаріально засвідчену довіреність на отримання Картки замість іноземця та особи без громадянства, подають особистий паспорт громадянина України або паспортний документ, паспортний документ іноземця та особи без громадянства або його ксерокопію (з чітким зображенням), у якому містяться такі дані: прізвище, ім`я, по батькові, місце народження, місце проживання, дата народження, а також нотаріально засвідчену довіреність на отримання Картки та засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою паспортного документа іноземця та особи без громадянства. У той же час, як вже встановлювалось, [PERSON] отримала посвідку на тимчасове проживання лише 08.07.2015 року, після чого оформила довідку про присвоєння РНОКПП [NUMBER] . У суду відсутні відомості про транзитний перетин кордону України [PERSON] , станом на 24.03.2010 року. У зв`язку з чим, судом встановлено, що [PERSON] станом на час придбання спірної квартири - 24.03.2010 року, не мала картки про присвоєння ідентифікаційного номера за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, а відтак не мала можливості здійснити укладення такого договору на своє ім`я та здійснити державну реєстрацію права власності, у зв`язку з чим, суд вважає посилання позивача про те, що вона з [PERSON] домовились про укладення спірного договору на ім`я останнього, у зв`язку з виниклою неможливістю оформити такий договір на обох або на її ім`я, такими, що знайшли своє правове обґрунтування. Щодо визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26.09.2016 року, недійсним, суд зазначає наступне. Як вже судом встановлювалось, [PERSON] 24.03.2010 року була придбана квартира [ADDRESS] , під час проживання з [PERSON] однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, яка судом визнана спільною сумісною власністю останніх. Надалі, під час перебування у шлюбі з [PERSON] , [PERSON] 26 вересня 2016 року уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., зареєстрований в реєстрі за №1543, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] за 625834 гривні купив квартиру [ADDRESS] . [PERSON] під час придбання вказаної квартири діяв зі згоди своєї дружини [PERSON] , яка надала відповідну заяву від 26 вересня 2016 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., зареєстрована в реєстрі за №1542. На підставі зазначеного договору, 26 вересня 2016 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , номер про право власності 16662788, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №93794733 від 07.08.2017 року. Судом під час розгляду справи були витребувані у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Комісарової С.О. належним чином завірені копії документів, які стали підставою для укладення зазначеного договору купівлі-продажу від 26 вересня 2016 року. З отриманих документів, судом встановлено, що дійсно [PERSON] було здійснено продаж квартири [ADDRESS] , за відсутності згоди [PERSON] , тобто відповідачем було здійснено за відсутності згоди своєї дружини продаж майна, яке належало їм на праві спільної сумісної власності, як те вже було встановлено судом, та навпаки в порушення прав позивачки повідомив приватного нотаріуса під час укладення і посвідчення оспорюваного правочину про те, що відчужувана ним квартира перебуває в його особистій власності понад три роки. Суд зазначає, що статтею 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п.40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Як вже було встановлено судом, спірна квартира набута відповідачем [PERSON] , за час шлюбу проживання з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності. На підставі встановлених обставин по справі, у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу - [PERSON] . За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Частиною 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Зазначене спростовує посилання представника відповідача [PERSON] , що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства. Відсутність згоди одного із співвласників, на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа ? контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. У той же час, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року за наслідком розгляду справи №372/504/17 зроблено правовий висновок, що вищезазначені висновки Верховного Суду України суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Водночас, Верховний Суд України, дійшовши таких правових висновків у зазначених справах, не відступав від правового висновку, викладеного у раніше прийнятій постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, у якому зазначив, що відповідно до статті 578 ЦК України, а також спеціальної норми - частини другої статті 6 Закону № 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Тобто, з урахуванням вказаних правових позицій щодо здійснення розпорядження одним зі співвласників нерухомого майна, вбачається, що якщо майно, яке є спільною частковою власністю, продано без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність такого договору актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України. Судом також враховується, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31?32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). На підставі зазначеного, з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові від 21.11.2018 року за наслідком розгляду справи №372/504/17, вважала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Отже вищезазначена правова позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 21.11.2018 року за наслідком розгляду справи №372/504/17. Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, Закон України «Про судоустрій та статус суддів» визначає основні завдання діяльності Верховного Суду, як найвищого органу у системі судоустрою України, а саме: забезпечення сталості та єдності судової практики. На підставі викладеного, суд не вбачає законних підстав від відступлення зазначеної правової позиції. Так, частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1,2 ст. 205 ЦПК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). Отже, оскільки договір купівлі-продажу від 26 вересня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , яка є співвласником предмета договору купівлі-продажу, в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України, підлягає визнанню судом недійсним. Одночасно суд зазначає, що при посвідченні вказаного договору купівлі-продажу приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Комісарова С.О. перевірила правовий статус [PERSON] , який вказав, що є одноосібним власником майна, тому порушень з боку приватного нотаріуса не вбачається. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Судом враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Європейський суд справ людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, дослідивши усі наявні докази в матеріалах справи, проаналізувавши їх в сукупності, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійним договору купівлі-продажу, обґрунтованим, оскільки доводи на які посилався позивач знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а відтак підлягає до задоволення. Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. З урахуванням задоволення позову, стягненню з кожного з відповідачів на користь позивача підлягають витрати по сплаті останньою судового збору в загальній сумі 1920 гривень 00 копійок, пропорційно до задоволеної вимоги до кожного з відповідачів, а саме з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 1600 гривень 00 копійок, а з [PERSON] в сумі 320 гривень 00 копійок. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved