Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 03.09.2008 року з відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 4200,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки [PERSON] зобов'язання за договором належним чином не виконує, позивач просив стягнути з нього на користь банку заборгованість, яка виникла станом на 25.10.2016 року у загальному розмірі 56095,79 грн., що складається з: 4093,63 грн. - заборгованість за кредитом; 45292,84 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3800,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. (фіксована частина) та 2659,32 грн. (процентна складова). Крім цього, просить стягнути судові витрати по справі. Представник позивача у судове засідання не з'явився, але надав до суду належним чином оформлену заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволені, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. В судовому засіданні представник відповідача адвокат [PERSON] позов не визнала в повному обсязі, надала суду свої письмові заперечення в яких посилається на пропущення ПАТ КБ "Приват Банк" строку позовної давності предявлених вимог. На цій підставі просила в задоволенні позову відмовити. [PERSON] в судовому засіданні підтримав позицію свого представника та також просив відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку з пропущенням позивачем строку позовної давності. Додатково зазначив, що дійсно отримував та використовував кредитну картку надану позивачем. Однак, у 2013 році строк дії картки закінчився, а за виготовленням нової він до банку не звертався. В звязку з припиненням строку дії картки не міг продовжувати погашати заборгованість по кредиту, а тому останній платіж ним був вчинений в квітні 2013 року. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, судом були встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03 вересня 2008 року між ЗАТ КБ "Приват Банк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приват Банк" та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг, який складається з: заяви, Памятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів. Своїм підписом у заяві [PERSON] підтвердив свою згоду, що вищевказані документи являються складовими договору про надання банківських послуг. За умовами правочину відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку "Універсальна" з встановленим на ній початковим лімітом в 1000 грн. За користування кредитними коштами позичальник сплачує банку 30% річних які нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п.3.2 Умов і Правил надання банківських послуг (далі Умови), Банк має право в будь-який момент збільшити або зменшити кредитний ліміт. На підставі даного пункту кредитний ліміт було збільшено до 4200 грн. Умовами договору передбачено порядок погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, що є мінімальним обовязковим платежем, який згідно п. 2 Умов є розміром боргових зобовязань держателя, які щомісячно підлягають оплаті протягом дії строку картки та розраховуються, як сума щомісячного платежу, що складається із нарахованих до оплати процентів (2,5% в місяць) та частини заборгованості за кредитом. Мінімальний обовязковий платіж є обовязковим для держателів платіжних карт, здійснюючих операції по кредитній схемі. Пунктом 5.3 Правил користування платіжною картою передбачено, що строки і порядок погашення по кредиту по платіжним карткам з встановленим мінімальним обовязковим платежем приведений в Памятці клієнта, яка є невідємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами і частину заборгованості за кредитом. Згідно п.6.5 Умов в обовязки клієнта входить погашення заборгованості по кредиту, процентам за його використання, а також сплачувати комісії на умовах передбачених даним договором. Відповідно до п. 8.6 Умов та справки про умови кредитування, при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових обовязків, передбачених даним договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Згідно розрахунку заборгованості, в результаті неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань, сума його заборгованості перед банком станом на 25.10.2016р. в загальному розмірі становить 56095,79 грн. Нормою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Пунктом 9.12 Умов передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідно до умов зазначених в заяві, строк дії кредитного ліміта співпадає з строком дії кредитної карти. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може здійснюватись як шляхом внесення коштів на карту клієнтом так і списанням банком засобів з платіжної карти. Аналізуючи вказані умови договору в сукупності з розділом 3 Правил користування платіжною картою, суд знаходить можливість виконання зобовязань сторін лише в межах строку дії карти. Отже, судом встановлено, що сторони погодили як строк дії договору один рік з можливістю його пролонгації, так і строки виконання зобов'язань шляхом здійснення щомісячного мінімального обовязкового платежу, розмір якого встановлений умовами договору. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Судом встановлено, що строком внесення щомісячного платежу для позичальника являється максимально 25 число місяця, наступного за звітним. Як вбачається з все того ж розрахунку заборгованості, [PERSON] не належним чином виконував умови договору щодо своєчасного погашення щомісячних обовязкових платежів, внаслідок чого станом на 25.10.2016 року розмір його заборгованості перед банком склав 56095,79 грн., в тому числі 4093,63 грн. заборгованість за кредитом; 45292,84 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3800,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи (п. 8.6 Умов) 250 грн. фіксована частина та 2659,32 грн. процентна складова. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Пунктом 5.2 Умов визначено право банку, у випадку порушення Держателем вимог діючого законодавства України та/або умов даного договору та/або у випадку виникнення овердрафту, призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати її) та/або признати карту недійсною до моменту усунення вказаних порушень, а також вимагати дострокове виконання боргових зобовязань в цілому чи в визначеній банком долі у випадку невиконання Держателем своїх боргових зобовязань і інших зобовязань по цьому договору. Таким чином, у справі було встановлено, що згідно з умовами договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення заборгованості за кредитом та сплату відсотків за користування кредитними коштами частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені в довідці про умови кредитування. Оскільки умовами договору про надання банківських послуг встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Тобто, оскільки за умовами договору погашення кредиту та сплата відсотків повинна здійснюватись позичальником частинами до кожного 25 числа місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Судом встановлено, що останній платіж позичальником був здійснений 05.04.2013 року, що також відображено в розрахунку заборгованості. З цього слідує, що до закінчення строку дії договору мало місце порушення зобовязань зі сторони боржника, а тому вказана дата є початком перебігу позовної давності, тобто строку, у межах якого кредитор має звернутись з позовом до суду за захистом свого порушеного цивільного права у судовому порядку. Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Позивач із зазначеним позовом звернувся до суду лише 03.11.2016 року, тобто майже через 3 роки 6 місяців після настання права вимоги. Позивачем не заявлялося клопотання про поновлення строку позовної давності, а відповідачем заявлене клопотання про застосування позовної давності. Всупереч вимогам ст.ст. 10, 11, 30 ЦПК України позивач не надав достатніх та беззаперечних доказів в частині наявності правових підстав для переривання строків позовної давності чи поважності причин її пропуску, а також не надав доказів укладення договору про збільшення позовної давності. Поряд з викладеним, при вирішенні спору, суд враховує\~\~також роз'яснення викладені в п. 31 постанови\~\~Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 р.,\~\~№ 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» про те, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). \~Таким чином, суд вважає, що поважних причин порушення позивачем строку позовної давності по стягненню заборгованості, яка виникла з боку відповідача не встановлено, а тому, в задоволенні позову належить відмовити, у звязку з пропуском строків позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed