Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

В березні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди, в зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК) -320 000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що працював на підприємстві відповідача 8 років 10 місяців: з 07.2002 по 11.2004 -помічником машиніста тепловозу на маневрових роботах та з11.2009 по05.2016 -машиністом тепловоза. 01.11.2016 його звільнено з роботи за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України. Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 26.05.2016 №776, йому встановлено професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першого-другого ст. (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії.), група В, легенева недостатність другого ступеня. Висновком МСЕК від 25.10.2016 йому встановлено 20 % втрати професійної працездатності строком з 03.10.2016 безстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він тривалий час переносить і буде в майбутньому переносити фізичний біль, в нього постійні болі в грудях, хронічні бронхіти. Отримане захворювання обмежує життєву активність, позбавляє повноцінного спілкування з людьми. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] наполягала на задоволенні позовних вимог у заявленому розмірі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача ПрАТ "ЦГЗК" проти позову заперечував у повному обсязі та вказав, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди. Підприємством було надано засоби захисту від шкідливих чинників. Крім того,при прийомі на роботу позивач був проінформований про шкідливі умови праці. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити в зв'язку з тим, що відсутній факт встановлення наявності доказу вини відповідача та позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою здоров'я. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач має 24 роки 3 місяці загального стажу, з них 12 років 5 місяців в умовах впливу шкідливих факторів. Відповідно до трудової книжки позивач [PERSON] працював на підприємстві ПрАТ «ЦГЗК» в період часу: з 23.07.2002р. до 09.11.2004 р. - помічником машиніста тепловоза (на маневрових роботах) в цеху технологічного залізничного транспорту кар'єру №1,2, служби рухомого складу Управління залізничного транспорту; 09.11.2004 - переведений машиністом тепловоза служби рухомого складу цеху технологічного залізничного транспорту управління залізничного транспорту, звільнений за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію 01.11.2016. Згідно рішення лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 26.05.2016 №776, [PERSON] встановлено професійне захворювання:хронічне обструктивне захворювання легень першої -другої ст. ( пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії.), група «В», Легенева недостатність другого ступеня. Захворювання професійне. За виявленими професійними захворюваннями ПрАТ «ЦГЗК» складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 07 липня 2016 року. Відповідно до акту позивач працюючи у цеху технологічного залізничного транспорту Глеюватського кар'єру служби рухомого складу (локомотивної) управління залізничного транспорту машиністом тепловоза (на маневрових роботах), керував тепловозом під час руху, утримував тепловоз у справному стані, в кабіні машиніста тепловоза спостерігав за станом складу, колії, положенням стрілок. Відповідно до п.16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 07 липня 2016 року позивач виконував комплекс робіт, при цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку корисних копалин та збагачення руди, які мали порушення режимів експлуатації тепловозів, підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. В пункті 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 07 липня 2016 року встановлено причину виникнення професійного захворювання, а саме перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища: Умови праці машиніста тепловоза ( на маневрових роботах) за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі відносяться до 3 класу1 ступеню шкідливості (дослідження проводились на підприємстві для атестації робочих місць за умовами праці Українським науково-дослідним інститутом безпеки праці та екології в гірничорудній та металургійній промисловості в 2014 році). Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксиду (SiO2) у пилу від 10% до 70% - 3,41 при гранично допустимій до 2,0. Висновком МСЕК серія 12ААА №043261 від 25.10.2016, позивачу встановлено втрата професійної працездатності в розмірі 20 % ХОЗЛ з 03 жовтня 2016 безстроково. Згідно рекомендації МСЕК у позивача є потреба у медичній та соціальній допомозі: забезпечення лікарськими засобами, ВМП. Відповідно до Закону України "Про охорону праці ", на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю позивача була заподіяна шкода професійним захворюванням, на підприємстві відповідача позивач тривалий час працював, виконуючи роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Як встановлено із медичних документів, наявних у справі, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває фізичні болі, загальну слабкість. Через стан здоров`я він вимушений періодично проходити стаціонарне лікування. Він фактично обмежений в роботі, в житті, важко ходити, відчуває постійну задуху при незначному фізичному навантажені, періодичні напади утрудненого дихання за типом задухи, постійно скаржиться на біль в грудній клітці, фактично перестала спокійно спати по ночам. Позивач не має можливості вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані. Покращення в стані здоров'я не відбувається, захворювання прогресує, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання, та принижує його самооцінку. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Постійний характер фізичних страждань через постійні болі позивача знаходить підтвердження в медичних документах, з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійного захворювання. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення-рецидив хвороби. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 2371 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Частина 4 статті 153 КЗпП України наголошує: власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1 та 3 ст.13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих позивачем доказах, встановлений факт завдання йому моральної шкоди підприємством, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Статтею 2371КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 2371 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Як роз'яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Так, згідно положень ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить 3200,00 грн. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, настання негативних змін у його житті, неможливість відновлення стану, який мав потерпілий до професійного захворювання, з урахуванням ступеню вини відповідача, час роботи на підприємствах відповідача в умовах шкідливих факторів, постійний характер страждань позивача, яка переносить постійний фізичний біль, обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, і вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі восьми мінімальних заробітних плат: 3200 х 8 =25600,00 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємством засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. На підставі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 640,00грн.

Outcome: partial