Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить суд стягнути з відповідача суму 15 206,40 грн. за відрядження у 2018-2019 р.р. В обґрунтування позову зазначив, що працює машиністом електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2) Кривий Ріг Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». В період 2018 року та 2019 року відповідно до наказів відповідача він перебував у відрядженнях, зокрема: № 140 - м. Дніпро з 01.03.2018 по 30.03.2018 (30 діб); № 226 - м. Дніпро з 02.04.2018 по 01.05.2018 (30 діб); № 320 - м. Дніпро 02.05.2018 (1 доба); № 344 - м. Одеса з 17.09.2018 по 21.09.2018 (5 діб) та № 221 - м. Київ з 20.03.2019 по 21.03.2019 (2 доби). Відшкодування добових витрат він отримав з розрахунку 150 грн. за добу. 21.10.2019 він звернувся із заявою до в.о. начальника СП «Криворізьке локомотивне депо» з пропозицією відшкодувати йому суму в розмірі 15 206,40 грн. за відрядження у 2018-2019 р.р., однак отримав відповідь, що розмір добових витрат для відряджень по Україні встановлений наказом Укрзалізниці № 666 від 02.11.2017 в розмірі 150 грн. Із зазначеною позицією він не погоджується, оскільки розмір добових встановлений відповідно до Статуту пАТ «Українська залізниця», затвердженого постановою КМУ від 02.09.2015 № 735 (в редакції постанови від 18.01.2017 № 52), однак вказана постанова від 18.01.2017 № 52 постановою окружного адміністративного суду міста Києва від 03.08.2017 визнана незаконною та не чинною. Згідно п.п. «а» п. 170.9.1 Податкового кодексу України, добові для відряджень по Україні встановлені в розмірі не більш ніж 0,1 розміру мінімальної зарплати, визначеної станом на 1 січня податкового року за кожен день відряджень. Оскільки з 01 січня 2018 року мінімальна зарплата встановлена на рівні 3723,00 грн. (ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України за 2018 рік» від 07.12.2017, максимальний розмір неоподатковуваних добових у 2018 році становить не більше ніж 372,30 грн. за добу. Статтею 8 Закону «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено, що мінімальна заробітна плата з 1 січня 2019 року становить 4173 грн., отже в 2019 році сума добових для відряджень у межах території України складає 417,30 грн. Тому виходячи з поданого ним розрахунку, йому не було відшкодовано суму 15206,40 грн., яку він і просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 27 грудня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов та письмових поясненнях. В обґрунтування відзиву на позов (а.с. 36-39) зазначено, що позивачу згідно наказів про відрядження видавався грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найму житлового приміщення та добових відповідно до ст. 121 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 «Про суми тав склад на відрядження службовців,а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів»; Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59; листа Мінсоцполітики від 21.12.2016 № 1732/0/101-16/28; Статуту ПАТ «Українська залізниця», затвердженого постановою КМУ № 52 від 18.01.2017 та Наказу № 666 від 02.11.2017 «Про введення в дію змін до Порядку здійснення службових відряджень в межах України та за кордон працівників ПАТ «Укрзалізниця», відповідно до якого добові з розрахунку 150 грн., найм житлового приміщення: Київ - 900 грн., обласні центри - 450 грн., інші населені пункти - 400 грн. Відповідно до викладеного позивачу добові за період відрядження нараховувались згідно наказу АТ «Укрзалізниця» № 666 від 02.11.2017 в сумі 150 грн. із розрахунку: наказ № 140 від 27.02.2018 - 30 діб * 150 грн. = 4500 грн.; наказ № 226 від 30.03.2018 - 30 діб * 150 грн. = 4500,00 грн.; наказ № 344 від 13.09.2018 - 4 доби * 150 грн. = 600 грн. та наказ № 221 від 20.03.2019 - 1 доба * 150 грн. = 150 грн. За час перебування у службових відрядженнях, за машиністом електровоза [PERSON] зберігалось робоче місце, робочий час у відрядженні оплачувався по середньому заробітку, виплачена також компенсація за найм житла, добові нараховані з розміру 150,00 грн. за добу. Тому відповідач просить відмовити в задоволенні вимог. В письмових поясненнях (а.с. 50-52) представником відповідача доповнено, що позивачем помилково трактується ст. 170.9.1 Податкового кодексу України, оскільки вказана сума призначена до оподаткування. Якщо роботодавець приймає рішення про виплату добових в більшій сумі, то в такому випадку сума перевищення обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%. Разом з тим, сума добових визначається в разі відрядження в межах України - згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами. 27.02.2018 на підставі наказу № 140 позивач був направлений у відрядження в м. Дніпро для проходження стажування на посаду начальника відділу експлуатації служби локомотивного господарства строком на 30 діб з 01.03.2018. Згідно звіту про використання коштів (авансу) виданих на відрядження позивач отримав від підприємства 17500 гривень: з них [PERSON] витратив добових - 4500,00 грн., на найм житла - 13 050,00 грн., за проїзні квитки - 152,00 грн. 30.03.2018 на підставі наказу № 226 позивач був направлений у відрядження в м. Дніпро для проходження стажування на посаду начальника відділу експлуатації служби локомотивного господарства строком на 31 день з 02.04.2018. Згідно звіту про використання коштів (авансу) виданих на відрядження позивач отримав від підприємства 18075,00 гривень: з них [PERSON] витратив добових - 4500,00 грн., на найм житла - 13 050,00 грн., за проїзні квитки - 75,00 грн. 27.04.2018 на підставі наказу № 320 позивач був направлений у відрядження в м. Дніпро для проходження стажування на посаду начальника відділу експлуатації служби локомотивного господарства строком на 1 добу з 02.05.2018. Згідно звіту про використання коштів (авансу) виданих на відрядження позивач отримав від підприємства 231,00 гривню: з них [PERSON] витратив добових - 150,00 грн., за проїзні квитки - 81,00 грн. Крім цього, 20.03.2019 на підставі наказу № 221 позивач був направлений у відрядження в м. Київ для перемов щодо підвищення заробітної плати відносно профспілкової діяльності строком на 1 добу з 21.03.2019. Згідно звіту про використання коштів (авансу) виданих на відрядження позивач отримав від підприємства 860 гривень 94 коп. Також 13.09.2018 у відповідності наказу 344 позивач був направлений у відрядження в м. Одеса на семінар - нараду з питань охорони праці, строком на 4 дні з 18.09. по 21.09.2018. Згідно звіту про використання коштів (авансу) виданих на відрядження позивач отримав від підприємства 1901 гривню 52 коп., з них [PERSON] витрати добових - 750,00 грн., за проїзні квитки - 251 грн. 52 коп., за проживання 900,00 грн. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Згідно статті 121 КУпАП, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. Як встановлено судом та не оспорюється відповідачем, [PERSON] працює машиністом електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2) Кривий Ріг Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» (а.с. 5 - копія трудової книжки). В період 2018 року та 2019 року відповідно до наказів відповідача він перебував у відрядженнях. Так, на підставі наказу № 140 від 27.02.2018 позивач був направлений у відрядження в м. Дніпро для проходження стажування на посаду начальника відділу експлуатації служби локомотивного господарства строком на 30 діб з 01.03.2018 (а.с. 20 - копія наказу). На підставі наказу № 226 від 30.03.2018 позивач був направлений у відрядження в м. Дніпро для проходження стажування на посаду начальника відділу експлуатації служби локомотивного господарства строком на 31 день з 02.04.2018 (а.с. 21 - копія наказу). На підставі наказу № 320 від 27.04.2018 позивач був направлений у відрядження в м. Дніпро для проходження стажування на посаду начальника відділу експлуатації служби локомотивного господарства строком на 1 добу з 02.05.2018 (а.с. 22 - копія наказу). На підставі наказу 344 від 13.09.2018 позивач був направлений у відрядження в м. Одеса на семінар - нараду з питань охорони праці, строком на 4 дні з 18.09.2018 по 21.09.2018 (а.с. 23 - копія наказу). На підставі наказу № 221 від 20.03.2019 позивач був направлений у відрядження в м. Київ для перемов щодо підвищення заробітної плати відносно профспілкової діяльності строком на 1 добу з 21.03.2019 (а.с. 24 - копія наказу). Відповідно до пункту 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Згідно пункту 1 розділу II Інструкції скерування працівника підприємства у відрядження у межах України здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджено працівника, строку й мети відрядження. Пунктом 12 розділу II Інструкції визначено, що витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо. Згідно звіту про використання коштів (авансу) виданих на відрядження від 30.03.2018, позивач отримав від підприємства 17500 гривень: з них [PERSON] витратив добових - 4500,00 грн., на найм житла - 13 050,00 грн., за проїзні квитки - 152,00 грн. (а.с. 74 - копія звіту, а.с. 75-76 - копії відомостей). Згідно звіту про використання коштів (авансу) виданих на відрядження від 02.05.2018, позивач отримав від підприємства 18075,00 гривень: з них [PERSON] витратив добових - 4500,00 грн., на найм житла - 13 050,00 грн., за проїзні квитки - 75,00 грн. (а.с. 79 - копія звіту) Згідно звіту про використання коштів (авансу) виданих на відрядження від 02.05.2018 позивач отримав від підприємства 231,00 гривню: з них [PERSON] витратив добових - 150,00 грн., за проїзні квитки - 81,00 грн. (а.с. 83 - копія звіту). Згідно звіту про використання коштів (авансу) виданих на відрядження від 21.03.2019, позивач отримав від підприємства 860 гривень 94 коп.(а.с. 92-93 - копія звіту з відомістю). Згідно звіту про використання коштів (авансу) виданих на відрядження від 21.09.2018, позивач отримав від підприємства 1901 гривню 52 коп., з них [PERSON] витрати добових - 750,00 грн., за проїзні квитки - 251 грн. 52 коп., за проживання 900,00 грн. (а.с. 87-89 - копії звіту з відомостями). Позивачем не оспроюються періоди перебування у відрядженнях та факт отримання ним добових. В обґрунтування заявлених вимог щодо неправильності розрахунку сум добових позивач посилається на абзац п`ятий підпункту "а" підпункту 170.9.1 пункту 170.9 статті 170, відповідно до якого до оподатковуваного доходу не включаються також витрати на відрядження, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв`язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження, а для відряджень за кордон - не вище 80 євро за кожен календарний день такого відрядження за офіційним обмінним курсом гривні до євро, установленим Національним банком України, в розрахунку за кожен такий день. Тобто цією нормою визначається оподаткування сум, які виплачуються працівникам усіх сфер економіки, як добові, але не встановлено їх розмір. Разом з тим, п. 1.1. ст. 1 Податкового кодексу України регулюються відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вказана норма визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Крім того, згідно абзацу тринадцятого підпункту "а" підпункту 170.9.1 пункту 170.9 статті 170 Податкового кодексу України, суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, визначаються Кабінетом Міністрів України. Сума добових для таких категорій фізичних осіб не може перевищувати суму, встановлену цим підпунктом. Сума добових визначається в разі відрядження: у межах України та країн, в`їзд громадян України на територію яких не потребує наявності візи (дозволу на в`їзд), - згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами. Так, згідно додатку №1 до постанови Кабінету Міністрів України №98 від 02.02.2011 "Про суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів", сума добових витратна відрядження по Україні становить 60 грн.; позивачу встановлено розмір добових 150 грн. Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.08.2017 по справі № 826/3706/17, якою визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 52 «Про внесення змін до Статуту публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», не впливає за своєю суттю на наказ № 666 правління ПАТ «Укрзалізниця» від 02.11.2017, відповідно до якого встановлено граничний розмір добових та за витрат за найм житла, оскільки вказана постанова КМУ лише вносила зміни до Статуту, однак не в частині визначення розміру добових. Наказ № 666 чинний, позивачем не оспорюється, в силу Закону не являється нікчемним. Статут Акціонерного товариства «Українська залізниця» наразі чинний, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 р. № 735 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13 травня 2020 р. № 452). Інших доводів на обґрунтування вимог позивачем не надано. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, він компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed