Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

В лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк") пред'явило в суді позов до [PERSON], третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] в інтересах малолітньої дитини - [PERSON], служби у справах дітей Дубенської міської ради про звернення стягнення. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 13.07.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №ROНРGA00000232 згідно якого останній отримав кредит в розмірі 29900,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.07.2017 року. Відповідач зобов»язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Позивач виконав свої зобов"язання за Кредитним договором належним чином, перерахувавши кошти на рахунок відповідача. Відповідач систематично порушував договірні зобов'язання, внаслідок чого загальна заборгованість відповідача перед позивачем станом на 21.01.2014 року склала 38112,66 доларів США, у тому числі: заборгованість по кредиту - 29278,33 доларів США, заборгованість за відсотками - 4778,32 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 853,54 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором - 1357,79 доларів США, штраф (фіксована частина) - 31,28 доларів США, штраф (процентна складова) - 1813,40 доларів США. В забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 13.07.2007 року уклали договір іпотеки № №ROНРGA00000232, згідно якого позичальник надав в іпотеку нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру загальною площею 50,70 кв.м, житловою площею 34,30 кв.м., яка розташована в [ADDRESS], та належала [PERSON] на підставі договору дарування № 1184 від 04.07.2007 року. Позивач вказав, що 24.10.2012 року йому стало відомо про те, що [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем майна [PERSON] є його дочка [PERSON], [INFO]. Позивач, як кредитор, відповідно до ст.1218 ЦК України звертався до законного представника малолітньої дитини, [PERSON] - спадкоємиці майна покійного [PERSON] з вимогою про повернення боргу за кредитним договором №ROНРGA00000232 від 13.07.2007 року. Зазначена вимога залишена без задоволення. 11 листопада 2010 року [PERSON] , що діяла особисто за себе та від імені своєї малолітньої дочки [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] уклали договір купівлі-продажу спірної квартири. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на статті 1216 ЦК України, відповідно до якої спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), статті 1282 ЦК України, за змістом якої спадкоємці зобов»язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, пункт 18.7 Договору іпотеки, згідно якого іпотекодавець зобов»язаний не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, наступну іпотеку, спільну діяльність або у позичку, а також не здійснювати до видачі Заставної його відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя, а також статтю 23 ЗУ «Про іпотеку», яка вказує на те, що у разі переходу права власності (господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов»язки за іпотечним договором, у тому числі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Просить суд ухвалити рішення про звернення стягнення на квартиру загальною площею 50,70 кв.м, житловою площею 34,30 кв.м., яка розташована в [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах , підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі розташованій за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені позовні вимоги, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечував, вказуючи на те, що позивач безпідставно покликається на ЗУ «Про іпотеку», оскільки ні на час укладення договору купівлі-продажу, ні на даний час спірна квартира не внесена до Єдиного реєстру заборони, відчуження об»єктів нерухомого майна та до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору заперечували проти позову, подавши суду письмові заяви. Заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. За приписом ч.1 ст.214 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. Суд вважає, що не підлягають застосуванню норми права, на які посилається позивач, а саме - ст.ст.1216,1282 ЦК України, ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» , згідно яких, у разі переходу права власності (господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов»язки за іпотечним договором, у тому числі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Як встановлено судом, третя особа у справі - [PERSON], яка діяла в інтересах своєї малолітньої дитини - [PERSON], вважаючи порушеними свої права та права малолітньої дитини, звернулася до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування від 11.12.2006 року, 04.07.2007 року та договору іпотеки від 13.07.2007 року. Заочним рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 22.07.2009 року її позовні вимоги задоволено частково : визнано недійсними договори дарування спірної квартири від 11.12.2006 року та 04.07.2007 року. Зазначеним рішенням визнано також недійсним договір іпотеки від 13.07.2007 року, укладений між [PERSON] та ПриватБанком в особі керівника Дубенського відділення Рівненської філії ПриватБанку [PERSON], зареєстрований приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 4363/677. Зобов»язано ПриватБанк в особі керівника Дубенського відділення Рівненської філії ПриватБанку [PERSON] зняти з реєстрації як іпотеку та Заставну з державного реєстру іпотек квартиру в [ADDRESS], що була накладена як на предмет іпотеки по договору іпотеки квартири від 13.07.2007 року. Зобов»язано приватного нотаріуса Дубенського міського нотаріального округу [PERSON] зняти заборону на відчуження квартири в [ADDRESS], що була накладена як на предмет іпотеки по договору іпотеки квартири від 13 липня 2007 року. (а.с.75-77) 22.03.2010 року Демидівським районним судом Рівненської області видано виконавчий лист на виконання зазначеного вище рішення суду, яким зобов»язано приватного нотаріуса Дубенського міського нотаріального округу [PERSON] зняти заборону на відчуження квартири в [ADDRESS], що була накладена як на предмет іпотеки по договору іпотеки квартири від 13 липня 2007 року. (а.с.79) 8 квітня 2010 року державним виконавцем відділу ДВС Дубенського міськрайуправління юстиції при примусовому виконанні зазначеного вище виконавчого листа керуючому Дубенським відділенням Рівненської філії ПриватБанку [PERSON] було вручено під розписку постанову про відкриття виконавчого провадження щодо зняття спірної квартири з реєстрації як іпотеки та Заставної з реєстру іпотек. Аналогічне виконання того ж числа було здійснено приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.106-111) Згідно Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданих 19.03.2010 року комунальним підприємством (Архітектор) Дубенської міської ради, 2/3 частки спірної квартири, що розташована по [ADDRESS] належить [PERSON], 1/3 зазначеної квартири [PERSON]. (а.с.99-100) 11 листопада 2010 року між відповідачем по справі - [PERSON] та [PERSON], що діяла особисто за себе та від імені своєї малолітньої дочки - [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, що розташована по [ADDRESS]. (а.с.101) Таким чином, укладення зазначеного вище договору купівлі-продажу спірної квартири відбулося більше ніж через рік після зняття заборони її відчуження та зняття з реєстрації як іпотеки та Заставної з Державного реєстру іпотек. З наведеного вище суд робить висновок про те, що укладаючи 11.11.2010 року договір купівлі-продажу спірної квартири з відповідачем по справі [PERSON], [PERSON] діяла добросовісно, маючи документи, що підтверджують її право власності на спірну квартиру. Ухвалюючи рішення, з врахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до вказаних правовідносин правових норм передбачених главами 24,25 ЦК України. Відповідно до ст.41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Суд вважає, що відповідач [PERSON] набула права власності на спірну квартиру відповідно до вимог чинного законодавства, а саме статті 328 ЦК України, якою передбачено що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Аналізуючи докази по справі, суд приходить до висновку про те, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири 11.11.2010 року сторонами дотримано вимог ст.ст.203, 205, 208-210 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає доведеним факт набуття відповідачем права власності на спірну квартиру відповідно до вимог чинного законодавства та відсутність підстав для припинення права власності згідно ст.346 ЦК України. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову суд враховує висновки Верховного Суду України викладені в ухвалі колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 15.04.2009 року у відповідності до ч.2 ст.214 ЦПК України. Враховуючи наведене, на підставі ст.41 Конституції України, ст.ст.3, 321, 203, 205, 208-210, 328, 334, 346, 386 ЦК України, статтями 10, 11, 60,74, 212-215,218 ЦПК України, -

Outcome: dismissed