Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

У лютому 2015 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору в сумі 11559 грн. 07 коп. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору б/н від 29.11.2006 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості строком та зобов'язався здійснювати погашення заборгованості, включаючи відсоткі та комісії, а в разі порушення зобов'язань - штрафні санкції у розмірі 500 грн. + 5% від суми простроченої заборгованості. Однак, зобов'язання за вказаним договором відповідач належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 30.11.2014 року за підрахунками банку становить 14983 грн. 65 коп. і складається із заборгованості за кредитом 3709 грн. 03 коп., процентами 9213 грн. 60 коп., комісією 2061 грн. 02 коп. За мінусом суми у розмірі 4451 грн. 20 коп., стягнутої наказом суду від 14.10.2008 року борг становить 10532 грн. 45 коп.. Також, просить стягнути штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн. 00 коп. та штраф (процентна складова) в сумі 526 грн. 62 коп., а всього 11559 грн. 07 коп. Заявлені вимоги позивач зменшив та уточнив і просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 11537 грн. 81 коп., яка складається з: 8451 грн. 52 коп. - відсотки, 2061 грн. 02 коп. - комісія, 500 грн. 00 коп. та 525 грн. 27 коп. - штраф. В письмових запереченнях на позов відповідач посилається на те, що він дійсно отримав 29.11.2006 року кредит від позивача в сумі 5000 грн. 00 коп. строком на 2 роки на платіжну картку, якою користувався протягом 2006-2008 років і по мірі своїх фінансових можливостей повертав зняті кошти. В 2008 році представник банку по телефону повідомив йому про необхідність сплати останнього внеску в сумі 400 грн. 00 коп., що він і зробив і вважав, що жодної заборгованості не має і після цього карткою не користувався. Жодних претензій до нього банк до цього часу не пред'являв. Посилаючись на ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України вважає, що банк пропустив строк позовної давності і просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні сторони відсутні. Від них надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Відповідно до договору б/н від 29.11.2006 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5200 грн. 00 коп. зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості строком на 12 місяців з автоматичним пролонгуванням на той самий строк (а.с. 13, 14-19). Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався здійснювати погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості, включаючи відсоткі та комісії, а в разі порушення зобов'язань - штрафні санкції у розмірі 500 грн. + 5% від суми простроченої заборгованості. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим згідно наказу Щорського районного суду від 14.10.2008 року з нього стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 4451 грн. 20 коп. Станом на 30.11.2014 року, за підрахунками банку, з врахуванням стягнутої судом заборгованості, заборгованість відповідача становить: 8451 грн. 52 коп. - відсотки, 2061 грн. 02 коп. - комісія, 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина) та 526 грн. 62 коп. - штраф (процентна складова). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Умовами договору передбачено застосування штрафних санкцій як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним. Наказом Щорського районного суду від 14.10.2008 року з боржника стягнуто несплачену своєчасно суму кредиту 3709 грн. 03 коп. та відсотків 742 грн. 17 коп. Штрафні санкції не застосовувались. В даний час наказ знаходиться на виконанні у відділі ДВС Щорського РУЮ. Після цього, враховуючи, що наказ суду не виконаний, банк продовжував нарахування відсотків 36 % річних на залишок заборгованості в сумі 3709 грн. 03 коп. та щомісячної комісії 37 грн. 09 коп.. За період з 01.09.2008 року по 30.11.2014 року розмір заборгованості за відсотками становить 8451 грн. 52 коп., по комісії - 2061 грн. 02 коп. Також, банком нараховані штрафні санкції, передбачені договором, в зв'язку з порушенням строків сплати заборгованості, в сумі 500 грн. + 5 % від суми позову. Перевіряючи доводи відповідача в частині застосування судами норм закону щодо позовної давності, суд виходять із такого. Сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в термін дії картки. Погашення відсотків за користування кредитом визначено місяцями (п. 5.4 Правил користування платіжною картою). Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, відповідач перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту понад 6 років тому. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У даній справі судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору (п. 5.4 Правил користування платіжною картою) позичальник зобов'язаний щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за несвоєчасне повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення процентів повинно здійснюватись кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд дійшов висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами понад три останні роки перед зверненням до суду заявлені з порушенням строку позовної давності і не підлягають задоволенню. Позивач звернувся до суду у лютому 2015 року. Отже, з відповідача підлягають стягненню відсотки за останні 3 роки перед зверненням до суду на залишок несплаченої заборгованості 3709 грн. 03 коп. із розрахунку 36 % річних, тобто: 3709, 03 х 36 % х 3 (роки) = 4005 грн. 75 коп. Це ж стосується і сплати щомісячної комісії в сумі 37 грн. 09 коп.: 37,09 х 36 (місяців) = 1335 грн. 24 коп. Щодо стягнення сум штрафів суд вважає, що оскільки строк сплати за основними зобов'язаннями не скінчився, раніше штрафні санкції, передбачені договором, до відповідача не застосовувалися, вимоги про стягнення штрафів підлягають задоволенню. Суд має стягнути з відповідача штраф 500 грн. 00 коп. (фіксована частина) та 5 % від суми позову, виходячи із задоволених сум про стягнення процентів та комісії. (4005 грн. 75 коп. + 1335 грн. 24 коп.) х 5 % = 267 грн. 05 коп. В зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно сумі задоволених позовних вимог. Позивач ставив вимогу стягнення 11537 грн. 81 коп. Позовні вимоги задовольняються в сумі 5608 грн. 49 коп. (4005 грн. 75 коп. + 1335 грн. 24 коп. + 267 грн. 05 коп.). Позивачем сплачено судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. Суд має стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 118 грн. 42 коп. (5608,49 х 243,60 : 11537,52).

Outcome: partial