Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

У серпні 2021 року до Іллінецького районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до Іллінецької міської ради Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Позов мотивував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який за життя заповіту не залишив. На день смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається із 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належала покійному, як члену колгоспного двору згідно довідки виконавчого комітету Іллінецької міської ради Вінницької області №693 від 20.08.2018 року про склад колгоспного двору, земельної ділянки, площею 0,2500 га, розташованої за тією ж адресою, що і будинок, що належала покійному на підставі Державного акту на право приватної власності серії ЯК №010048 від 04.11.2010 року та земельної ділянки, площею 0,5791 га розташованої за тією ж адресою: [ADDRESS] , що належала покійному на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №070049 від » 04.11.2010 року. Позивач зазначає, що у встановленому законом порядку прийняв спадщину за законом як син покійного (спадкоємець першої черги), подавши до приватного нотаріуса Іллінецького районного нотаріального округу Таранюка Т.Є. відповідну заяву про прийняття спадщини та його брат- [PERSON] спадщини не прийняв, подавши відповідну заяву про відмову від її прийняття. Свої спадкові права на земельні ділянки, що залишилися [PERSON] у спадок, він переоформив у нотаріальному порядку, отримавши відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом. На даний час він також бажає переоформити свою 1/2 частину житлового будинку на своє ім`я, однак в нотаріальному порядку не можу цього зробити, оскільки правовстановлюючі документи на спадкове майно на ім`я покійного батька відсутні, за життя не було проведено державної реєстрації його прав на дане нерухоме майно. Можливості зареєструвати право власності на частку будинку батька не існує, тому приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Таранюком Т.Є. постановою від 11 вересня 2018 року №330/02-31 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, у зв`язку з чим позивач змушений звертатися до суду за захистом своїх спадкових прав. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 03 вересня 2021 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, натомість подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просить їх задоволити в повному обсязі та розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги міська рада визнає, проти їх задоволення не заперечує та просить проводити розгляд справи у відсутність представника міської ради. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, згідно частини 3 статті 211 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Згідно частин 3-4 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні та задоволення позову з таких підстав. Положеннями статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається після смерті фізичної особи, або оголошення її померлою. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.6) у віці 76 років в с. Красненьке Вінницького району Вінницької області [INFO] помер [PERSON] , після його смерті залишилось спадкове майно, що складається із, земельної ділянки, площею 0,2500 га, розташованої за адресою, [ADDRESS] що належала покійному на підставі Державного акту на право приватної власності серії ЯК №010048 від 04.11.2010 року (а.с.10), та земельної ділянки, площею 0,5791 га розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належала покійному на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №070049 від 04.11.2010 року (а.с. 9), у власності [PERSON] також перебувала 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за вищезазначеною адресою, та належала покійному, як голові колгоспного двору, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Іллінецької міської ради Вінницької області №693 від 20.08.2018 року про склад колгоспного двору (а.с.13). Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно частини 3 статті 3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-ІV права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положеннями частини 4 статті 3 зазначеного Закону України права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 р. № 56; Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 р. № 56, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за № 31/1056; Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 р. № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445. Як вбачається із копії технічного паспорта виданого 29.03.2021 р. Гайсинським МБТІ (а.с.16-18) на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] складений на ім`я позивача - [PERSON] даний будинок було введено в експлуатацію у 1972 р. тобто, в той час, коли нормами діючого в той час законодавства не було передбачено жодних реєстраційних дій щодо права власності на житло. Єдиним доказом належності житла особі були відповідні записи у по господарських книгах сільських рад. У змісті довідки виданої виконавчим комітетом Іллінецької міської ради № 693 від 20 серпня 2018 року (а.с.8), вбачається, що згідно по господарської книги № 3 житловий будинок в [ADDRESS] станом на 15.04.1991 р. відносився до складу колгоспного двору до якого входили покійний - [PERSON] , як голова двору та його покійна дружина - [PERSON] та на праві приватної власності [PERSON] належала 1/2 частка даного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Нині чинне законодавство не містить визначення поняття „колгоспний двір". З прийняттям Закону України „Про власність" від 07.02.1991 р., який втратив чинність 20.06.2007 р., колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного кодексу України вилучено статті, що встановлювали його статус (Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 16 грудня 1993 р. № 3718-ХІІ, який набрав чинності з 18 січня 1994 р.). Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Частки усіх членів колгоспного двору у майні колгоспного двору були рівними. У разі смерті одного з членів колгоспного двору, спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів, не відкривалася. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору (стаття 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року). У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р. мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. При цьому пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України „Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р., мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 р. поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. За приписами статей 120, 121, 123 ЦК Української PCP майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні. З огляду на вище викладені норми законодавства, після смерті батька позивача - [PERSON] , його частка як голови колгоспного двору перейшла до його синів [PERSON] та [PERSON] оскільки дружина покійного [PERSON] . [PERSON] згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.7) померла [INFO] , однак [PERSON] подав до приватного нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.15). Положеннями статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно частини 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається зі матеріалів справи позивач прийняв спадщину на земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована на в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом зареєстрованим в реєстрі за № 554 (а.с.10) та земельну ділянку площею 0,5791 га, що розташована в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом зареєстрованим в реєстрі за № 555 крім того позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом на спадкування майна належного його батьку, а саме: 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Відповідно до положень статей 1268 - 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частки вказаного вище житлового будинку та постановою приватного нотаріуса Іллінецької Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Таранюка Т.Є. від 11.09.2018 р. № 330/02-31 (а.с.14) позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через відсутність правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця. У відповідності до частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Враховуючи вищевикладене, а також визнання позовних вимог відповідачем, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. На підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір, пропорційно до задоволених вимог. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого ним судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було. Беручи до уваги вищенаведене та

Outcome: approved