Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 25552,23 грн., посилаючись на те, що 19.07.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н. На підставі вказаного договору відповідач отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між нею та банком договір. У зв'язку із порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 13.08.2017 року має заборгованість у розмірі 25552,23 грн., яка складається з наступного: 1293,61 грн. - заборгованість за кредитом, 19065,66 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3500,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1192,96 грн. - штраф (процентна ставка), яку позивач просить стягнути з відповідача, а також судовий збір. У судове засіданні представник позивача не з'явився, надавши суду заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, підтримує позовні вимоги на підставах викладених у позовній заяві. Крім того, згідно письмових пояснень, представником позивача зазначено, що за договором б/н від 19 липня 2012 року картка № [NUMBER] була надана клієнту 16 квітня 2014 року - зі строком дії до 11/17, тобто строк дії картки до 30 квітня 2017 року. В зв'язку з викладеним вважає, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повном обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з 2017 року. Оскільки перевипуск карти не є укладенням нового кредитного договору, в заповненні додаткових документів для перевипуску карти не було необхідності, а активація перевипущеної картки здійснюється за допомогою контактного телефону клієнта шляхом відправки коду авторизації. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надавши заяву, яка містить клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно поданої заяви, позов не визнає, просить застосувати строки позовної давності, в зв'язку з чим в позові відмовити. Крім того, відповідач в судовому засіданні зазначила, що повторно картку за кредитним договором не отримувала, кредитними коштами дійсно користувалась, отримала кошти в 2012 році, останній платіж нею було здійснено 25 травня 2014 року, після цього вона карткою не користувалася, з банком не спілкувалася. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до укладеного договору б/н від 19.07.2012 року відповідач отримала кредит. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між нею та банком договір. Умови договору до анкети-заяви суду не надані. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 19.07.2012 року, укладеного між Приватбанком та Клієнтом [PERSON] 16.04.2014 року відповідачем здійснено банківську операцію, сальдо за пільговим періодом складає 475 гривень. За твердженням позивача відповідачем отримано 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.6-7). У позовній заяві зазначено, що відповідач була ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг. За змістом частини 1 статті 626, статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Судом встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між сторонами кредитний договір. Відповідно до пункту 1.1.7.12 (а.с.19) наданого витягу з Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Тобто строк дії договору, укладеного 19.07.2012 року закінчився 19.07.2014 року. Згідно наданої позивачем довідки за кредитним договором між КБ «Приватбанк» та [PERSON] б/н від 19.07.2012 року було надано наступні кредитні картки [NUMBER] від 19.07.2012 року та перевипущена картка № [NUMBER] від 16.04.2014 року. Відповідно до п. 1.1.7.31 Положень витягу з умов та правил надання банківських послуг затверджені наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 строк позовної давності стосовно вимог Банку по поверненню кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагородження, неустойки-пені, штрафів, витрат банку складає 50 років.(а.с.21) . Зазначені Умови не містять підпису відповідача щодо згоди на збільшення строку. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, що відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2320цс16 від 22 березня 2017 року, № 6-38753св13 від 13 листопада 2013 року, № 6-40942св13 від 18 грудня 2013 року. Крім того, у заяві позичальника від 19.07.2012 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Посилання позивача на відсутність розрахунку за період 2012-2013 року у зв'язку із використанням коштів клієнтом з 2014 року не відповідає п 1.16 Постанови НБУ від 17.12.2013 року «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах» в якому зазначено, що днем відкриття поточного рахунку клієнта вважається дата, що зазначена на заяві про відкриття цього рахунку в розділі "Відмітки банку". Отже розрахунок заборгованості повинен бути розроблений з моменту укладення договору, а саме з дати заповнення анкети-заяви. Одночасно, позивачем не надано суду пам'ятки клієнта як складової укладеного договору. Наданий позивачем витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не відповідає умовам укладеного договору та не міг бути наданий відповідачу при укладенні договору в 2012 році, так як датований пізнішою датою. Тобто позивачем не надано доказів на підтвердження укладення договору між сторонами на умовах, як зазначено в позовній заяві. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що відповідач в судовому засіданні не заперечувала про використання кредитних коштів в сумі 500 грн. та підписання нею анкети-заяви 19.07.2012 року, суд вважає встановленим укладення договору б/н від 19.07.2012 року. Відповідно до ст. 629 ЦК України укладений між сторонами договір є обов'язковим для виконання. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зазначений договір є підставою виникнення зобов'язань. Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно матеріалів справи останній платіж по картці здійснено 25 травня 2014 року. Позивач звернувся до суду з позовом 07 вересня 2017 року та не вважав строк звернення пропущеним, посилаючись на правову позицію ВСУ № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року та 6-61цс14 від 18 червня 2014 року. Вважає, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України ), тобто з 2017 року, а не закінченням строку дії договору 19.07.2014 року. Суд з таким погодитися не може, оскільки наданим Банком Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» визначено поняття «Обов'язковий щомісячний платіж», а отже перебіг починає діяти саме з несплати «обов'язкового щомісячного платежу», за що і передбачено договором стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту та\\або процентів саме за кожен день прострочення та штрафу за порушення строків платежів. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Саме така правова позиція і викладена в постанові Верховного Суду України № 6-116цс13 від 06.11.2013 року. В постанові зазначено, що початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як встановлено судом, останнє щомісячне погашення, згідно наданої виписки (а.с.59-63), здійснено 25.05.2014 року (а.с.4) 26.05.2014 року, як вбачається з наданої виписки виникла заборгованість за строками погашення 30 днів і на дану заборгованість за кредитом нараховані проценти, отже це і є момент (факт) порушення прав. Виписка з банківського рахунку - це документ, що видається фінансовою установою, в якому містяться відомості про рух грошових коштів. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.2012 року № 578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та слугують підставою для записів у регістрах бухобліку та податкових документах відносяться: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Верховним судом зроблений правовий висновок про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вивчивши положення наданого Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» визначено щомісячний обов'язків платіж від заборгованості, що в даному випадку і слід визначити як зобов'язання за кредитним договором у вигляді періодичних щомісячних платежів. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. З розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви в якості письмового доказу представником позивача, вбачається, що [PERSON] передбачені умовами договору платежі не вносила з 25 травня 2014 року. Ніяких дій, які б свідчили про переривання перебігу позовної давності після цієї дати, відповідачем не було вчинено. Твердження позивача стосовно початку користування відповідачем карткою з 2014 року не підтверджено жодними документами. Відповідно до п.2.1.2.12 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року, на який посилається позивач визначено, що по закінченню строку дії відповідна Картка продовжується Банком на новий строк (шляхом надання Клієнту Карти з новим строком дії), по зверненню Клієнта до Банку. Суду не доведено отримання [PERSON] повторної картки, оскільки фото, надане суду не визначає дату отримання картки. Посилання Банку на застосування в даному випадку п. 2.2. Постанови НБУ «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» щодо необов'язковості ідентифікації Клієнта не є спроможним, оскільки дане положення не може бути застосоване до питань перевипуску картки, відповідно до п.2.1.2.12 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг. Посилання позивача на вимоги Положення Постанови НБУ від 05.11.2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» не є спроможними, оскільки на момент укладення договору між сторонами дане положення не було прийняте та не могло бути умовою укладення договору від 19.07.2012 року, а отже і покладення ризиків збитків від здійснення операції та відповідальність за невиконані зобов'язання користувача не можуть бути покладені на відповідача. Враховую все вище викладене, суд дійшов висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з даним позовом, пропустив без поважних причин позовну давність, установлену ст. 257 ЦК України, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача у відповідності до положень ст. 267 ЦК України, а відтак, це є підставою для відмови у задоволені позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed