Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін: [PERSON] звернувся до суду з позовом, вимоги якого збільшив та просив визнати [PERSON] , [INFO] , її дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що вінявляється власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . 23 листопада 2018 року на прохання [PERSON] , що являється його далекою родичкою (п`ятого чи навіть шостого покоління) він уклав з нею договір найму житлового приміщення, а саме його 1\\2 частини вказаного будинку, строком на три місяці, тобто по 23 лютого 2019 року. Він також надав можливість [PERSON] на час найму житлового приміщення зареєструватись у ньому. [PERSON] та двоє її неповнолітніх дітей зареєструвалися у вказаному будинку, однак не перейшли проживати до нього, а залишились проживати в будинку батьків [PERSON] в [ADDRESS] . Він не чинив перешкод в користуванні жилим приміщенням сім`ї відповідачки. Остання та її діти не проживають в даному будинку по даний час, вона не сплачувала комунальні платежі, в утриманні житла участі не брала, особистих речей в будинок не приносила, взагалі будинком не цікавилась, а була зацікавлена тільки в отриманні можливості зареєструватися в ньому та у збереженні цієї реєстрації, що надає їй право отримувати субсидію по місцю фактичного проживання в будинку [ADDRESS] . Факт реєстрації відповідачки та членів її сім`ї порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості, зокрема вчинити його купівлю-продаж. Після закінчення строку договору найму житлового приміщення [PERSON] , закінчились терміни реєстрації та можливість проживання їй та її неповнолітнім дітям в найманому приміщенні. Однак, не зважаючи на це, вона не знялась з реєстрації з будинку [ADDRESS] , як і не зняла з реєстрації своїх дітей, а його усні вимоги зробити це ігнорує, від контактів з ним ухиляється, а тому він, як власник житла, вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачка створює йому перешкоди у здійсненні його права на користування і розпорядження своїм майном. Вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, є належним способом захисту його порушених прав. Враховуючи наведене, переконаний, що [PERSON] та її діти [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , втратили право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] в зв`язку з закінчення строку дії договору найму житлового приміщення. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Свинтицький І.К. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Надали пояснення, аналогічні викладеному у ньому обґрунтуванню. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала. Вказала, що вона з дітьми фактично проживає в [ADDRESS] , але їм відмовили у реєстрації за цією адресою. У будинку позивача вона ніколи не проживала, потреби у користуванні даним будинком теж не було, єдине, що їй було потрібно - це зареєструватися за адресою його місцезнаходження. Представник орану опіки та піклування Долинської РДА Савчин М.О. в судовому засіданні подала висновок орану опіки та піклування Долинської РДА про те, що визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням не суперечить інтересам дітей. Повідомила, що ними було обстежено побутові умови проживання дітей. Діти забезпечені житлом, для них створені всі необхідні умови для проживання. [PERSON] з дітьми не може здійснити реєстрацію за адресою фактичного проживання, оскільки на будинок, в якому вони проживають, не зареєстровано право власності. Тому їхні права не порушуються. Заяви, клопотання сторін та процесуальні дії суду: ухвалою суду від 13.11.2019 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. 2 грудня 2019 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог та нова редакція позовної заяви зі збільшеними позовними вимогами. Ухвалою суду від 02.12.2019 прийнято уточнені позовні вимоги [PERSON] , залучено [PERSON] , яка діє від імені та в інтересах неповнолітніх синів [PERSON] та [PERSON] , як співвідповідача у справі, залучено орган опіки та піклування Долинської РДА для дачі висновку на виконання своїх повноважень. Ухвалою суду від 20.12.2019 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті, органу опіки та піклування Долинської РДА постановлено забезпечити участь представника при розгляді даної справи та надати письмовий висновок на виконання своїх повноважень. Представник органу опіки та піклування Долинської РДА неодноразово клопотала надати час для підготовки висновку, в тому числі 02.06.2020 на електрону адресу суду від органу опіки та піклування надходило клопотання про відкладення слухання справи у зв`язку з неможливістю надати висновок по причині відпустки голови комісії з питань захисту прав дитини, який безпосередньо проводить засідання зазначеної комісії. 24 червня 2020 року в судовому засіданні представник органу опіки та піклування Долинської РДА надала висновок вих. №428/01-09/55 від 15.06.2020 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: 23 листопада 2018 року між сторонами був укладений договір найму житлового приміщення на строк три місяці до 23.02.2019, згідно з яким [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надано у володіння та користування вільне ізольоване житлове приміщення, придатне для постійного проживання в ньому за плату (а.с.8-9). Згідно з даних витягу Івано-Франківського ОБТІ №20573446 від 14.10.2008 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 1/2 частки будинку [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.12). Відповідно до довідки №1060 від 01.11.2019 Новоселицького старостинського округу Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області, по вул. Франка, 11 в с. Новоселиця Долинського району Івано-Франківської області зареєстровані: [PERSON] (голова д/г), [INFO] , [PERSON] (племінниця), [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Тобто, з вищеописаних доказів судом встановлено, що на підставі договору найму житлового приміщення від 23.11.2018 відповідачі зареєструвалися у будинку, 1 / 2 частина якого належить позивачу. Строк дії договору найму закінчився, при цьому відповідачі жодного дня не проживали у найманому житловому приміщенні, чого не заперечила [PERSON] у судовому засіданні. Листом від 23.09.2019 [PERSON] повідомляв [PERSON] про те, що термін оренди закінчився і вона повинна знятися з реєстрації та звільнити передане їй в оренду житлове приміщення (а.с.11). У висновку вих. №428/01-09/55 від 15.06.2020 орган опіки та піклування Долинської РДА повідомив, що визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням не суперечать інтересам дітей. За адресою [ADDRESS] зареєстровані малолітні діти [PERSON] , [INFO]., та [PERSON] , [INFO] оскільки між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір найму житлового приміщення від 23.11.2018 строком на три місяці до 23 лютого 2019 року. За даною адресою [PERSON] не проживає, місцем проживання її та дітей є [ADDRESS] . Згідні виписатись, однак за місцем фактичного проживання не мають можливості прописатись з технічних причин (а.с.79). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідачки та її дітей таким, що втратили право користування житлом у будинку, 1/2 якого належить позивачу на праві приватної власності. На іншу частку право власності не оформлене, однак відповідачка не є особою яка може претендувати на вказану частку. Оцінка суду: заслухавши пояснення сторін, представника органу опіки та піклування, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, представлені позивачем на виконання вимог ст.ст. 80, 81 ЦПК України, які він вважає достатніми для обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, беручи до уваги визнання позову відповідачкою, а також наданий висновок органу опіки та піклування, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться в абзацах 1 та 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 та ст. 55 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно зі змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї. Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 ЖК УРСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить 1/2 частка будинку [ADDRESS] . 23 листопада 2018 року він уклав з [PERSON] договір найму житлового приміщення, а саме його 1/2 частини вказаного будинку строком на три місяці, тобто по 23 лютого 2019 року, а також надав можливість [PERSON] та її дітям на час найму житлового приміщення зареєструватись у ньому. Однак, остання з неповнолітніми дітьми не проживала в даному будинку, не сплачувала комунальні платежі, в утриманні житла участі не брала, особистих речей в будинок не приносила, взагалі будинком не цікавилась. Фактично [PERSON] та двоє її неповнолітніх дітей зареєструвалися у вказаному будинку, однак продовжували проживати на той момент і проживають зараз в [ADDRESS] , що підтверджується висновком органу опіки та піклування Долинської РДА та не заперечується самою відповідачкою під час вступного слова та у додаткових поясненнях. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідачка суду не подала, а навпаки позов визнала та вказала, що готова виписатися (знятися з реєстрації), проте з технічних причин зареєструватися за адресою свого фактичного місця проживання в будинку по [ADDRESS] вона з дітьми не може, оскільки не зареєстроване право власності на нього. Факт реєстрації відповідачки та членів її сім`ї порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, створює йому перешкоди у здійсненні його права власності, він позбавлений можливості, зокрема вчинити його купівлю-продаж. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Щодо застосування до спірних правовідносин норм ст.391 ЦК України, суд вважає за необхідне вказати таке. Зазначена норма матеріального права, на переконання суду, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-якого порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Крім того, аналіз зазначеної норми у її співвідношенні із нормами ст.405 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Про обґрунтованість таких висновків суду свідчать також і правові позиції Верховного Суду України, неодноразово висловлені ним і своїх рішеннях (в тому числі, у справі № 688/63/15-ц від 16.11.2016). Суд вважає підставним та обґрунтованим застосування норми ст. 391 ЦК України до спірних правовідносин. Отже, як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням. Як зазначено у п. 34, 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, позивач на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем надано суду належні та допустимі докази того, що відповідачка [PERSON] та її діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації не проживали і не проживають без поважних причин, вона не оплачувала та оплачує комунальні послуги, не несла та несе інших витрат по утриманню будинку, в цілому не приймала та не приймає участі в його утриманні, не має права власності чи права на користування житловим приміщенням у вказаному будинку, однак вона з дітьми зареєстровані в будинку позивача, чим перешкоджають [PERSON] у здійсненні прав власника будинку щодо користування та розпоряджання ним на власний розсуд. При цьому, суд констатує той факт, що відповідачка позов визнала в цілому, наголосила, що готова виписатися, але з технічних причин не може зареєструватися з дітьми за місцем фактичного проживання. Також при ухваленні рішення суд враховує наданий висновок органу піки та піклування про те, що визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не суперечить інтересам дітей. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч. 2 ст. 76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які визнаються сторонами та підтверджуються доказами. Зокрема, що, позивач є власником 1/2 частини будинку [ADDRESS] згідно з витягу №20573446 від 14.10.2008 про реєстрацію права власності на нерухоме майно Івано-Франківського ОБТІ; що між позивачем та відповідачкою виник спір з приводу вчинення останньою та її дітьми перешкод у користуванні та розпоряджанні позивачем його власністю внаслідок не зняття у добровільному порядку з реєстраційного обліку у вказаному будинку. Дана обставина відповідачкою не спростована, доказів поважності не проживання в будинку чи наявності іншої домовленості між нею і позивачем, нею не представлено. Щодо малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають з матір`ю, відповідачкою у справі, то варто зауважити, що залишаючи за ними право користування жилим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] і, при цьому, визнаючи [PERSON] , їх матір, такою, що втратили право користування жилим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, крім виняткових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами ст. 29 ЦК, відповідно до ч. 4 якої місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Отже, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Отже, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що відповідачку та її дітей слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , а позов задовольнити повністю. Розподіл судових витрат: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить оплату судового збору у розмірі 768,40 грн, що підтверджується квитанцією (а.с.1) та витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 2400,00 грн, а саме за надання консультацій, ознайомлення з нормативними документами - 200,00 грн, виготовлення документів, їх копій та позовної заяви - 1000,00 грн та участь і представництво у суді - 400,00 грн (за кожне засідання), всього 2400,00 грн, що підтверджується угодою про надання правничої допомоги та представництва №297/19 від 06.11.2019, укладеною з адвокатом Свинтицьким І.К., свідоцтвом на право заняття адвокатською діяльністю №303 від 07.04.1999, актом виконаних робіт від 11.11.2019, квитанціями на суму 1600 грн та на суму 800 грн (14, 15, 16, 17, 80). Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позову повністю, та з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, слід стягнути на користь позивача з відповідачки 2400,00 гривень понесених ним витрат на професійну правничу допомогу та 768,40 гривень судового збору, всього 3168 (три тисячі сто шістдесят вісім) гривень 40 копійок понесених судових витрат. На підставі вищевикладеного, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, ст.ст. 9, 33, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 76, 81, 89, 141 ЦПК України, ст. 150 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 16, 29, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та

Outcome: approved