Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ТОВ «Соул-Україна» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів, мотивуючи позов тим, що 23 березня 2016 року він уклав договір фінансового лізингу № 00099 з ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» предметом якого є транспортний засіб (трактор) марки Беларус МТЗ 82.1. За цим договором товариство зобов'язувалося придбати у свою власність та передати у користування трактор на строк та на умовах передбачених цим договором. Однак підписаний ним договір не відповідає ряду норм чинного законодавства, порушує його права, як споживача фінансових послуг та не відповідає умовам щодо нотаріального посвідчення договору. За даним договором вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 140000 грн. з урахуванням ПДВ. Як виявилося пізніше йому був наданий ще один екземпляр де була сума більше, а саме 430 000 грн без ПДВ. Відразу після підписання договору йому надали рахунок для сплати в банк першого платежу у сумі 43000,00грн., що він і зробив аби не порушувати умов договору. За умовами договору для отримання предмета лізингу у користування він зобов'язаний сплатити на рахунок відповідача суму адміністративного платежу, авансового платежу, комісію за передачу предмета лізингу, комісію за супроводження договору. Такі умови він вважає несправедливими, а обов'язок сплати 50 % вартості предмета лізингу у вигляді авансу є фактичним залученням коштів на його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня. Вважає, що договір є нікчемним, тому як відповідач при укладенні спірного договору в силу статті 19 Закону Ураїни «Про захист прав споживачів» застосував нечесну підприємницьку практику, так і в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Крім того в договорі відсутні будь-які відомості щодо продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності ті інших умов з продажу товару. Згідно з розділом 12 договору встановлюється жорстка відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовіснсті та є неспрведливими умовами договору відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Коли він звернувся до ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» з проханням розірвати договір фінансового лізингу за взаємною згодою сторін та повернути сплачені кошти у зв'язку з тим, що даний договір суперечить вимогам чинного законодавства та не відповідає його інтересам, то відповідач погодився на розірвання договору, проте у поверненні коштів було відмовлено. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з"явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Також від представника відповідача надійшли письмові заперечення з яких вбачається, що діяльність ТОВ "СОУЛ - УКРАЇНА" базується на ряді норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та іншого законодавства України щодо надання послуг з фінансового лізингу, що гарантує Товариству його існування на ринку України. Договори, які укладаються з клієнтами ТОВ «СОУЛ - УКРАЇНА», повністю відповідають діючому законодавству України, а тому при вирішенні спорів між сторонами повинні також застосовуватися положення Договору № 00099 та додатків до нього. Умови надання Позивачеві послуг на підставі Договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в Договорі та Додатку до нього. Тому, Відповідач вважає, що Позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги Відповідача та порядок їх надання та порядок сплати коштів. При підписанні Договору позивачем було сплачено Платіж за оформлення договору в розмірі 43 000 (сорок три тисячі) грн., який сторони по договору визначили та закріпили шляхом підписання договору № 00099 від 23 березня 2016 року, а сам Платіж за оформлення договору - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладанням Договору, а також за здійснення необхідних дій Лізингодавця, які ов'язані з передачею Предмета лізингу. Розмір платежу за оформлення договору становить 10 десять) відсотків від вартості Предмета лізингу (Визначення термінів). Таким чином виходячи з вищевикладеного в супереч твердженням позивача, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору становила 140 000 (сто сорок тисяч) грн. не відповідає дійсності та підписаному Позивачем договору. Також при підписанні договору Позивач самостійно визначив предмет лізингу, який сторони - кріпили у договорі. Про даний факт свідчить Визначений в договорі фінансового лізингу № 00099 предмет лізингу, а саме: трактор Беларус МТЗ 82.1, К.П.П. МТ, привід 4X4, колір синій. Також у п 1.2 договору, в якому сторони визначили предмет лізингу, вказано, що «Предмет лізингу самостійно та свідомо обраний Лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогшм лізингоодержувача». Крім цього на противагу твердження Позивача щодо до того сторони в договорі визначили вартість предмета лізингу на рівні 140 000 (сто сорок тисяч) грн. не відповідає дійсності оскільки як видно з п. 8.1. ст. 8 Договору Сторони погоджуються та визначають, а Лізингоодержувач підтверджує, що Погоджена вартість предмета лізингу становить 430 000 (чотириста тридцять тисяч) грн. Позивач надумано зазначає, що він зобов'язаний сплатити на рахунок відповідача: адміністративний платіж, авансовий платіж, комісію за передачу предмета лізингу, комісію за супроводження договору. Таке твердження не відповідає дійсності. Складається таке враження, що Позивач навмисно вводить Суд в оману, адже відповідно до п.4.1 ст.4 Договору, чітко визначені умови отримання предмету Лізингу, а саме виключно після того, як Лізингодавець отримає від Лізингоодержувача такі платежі: - Платіж за оформлення договору (в який вже входить платіж за передачу предмета лізингу); - Авансовий платіж; - Різницю до вже сплаченого Авансового платежу. А такі платежі як: адміністративний платіж та комісія за супроводження договору відсутні в Договорі фінансового лізингу № 00099 від 23 березня 2016 року. Також звертаємо увагу шановного Суду на те, що однією з обов'язкових умов всіх Товариств які надають послуги фінансового лізингу являється обов'язкова сплата Авансового платежу. Позивачем не заявлено жодної, передбаченої законом підстави визнання договір фінансового лізингу № 00099 недійсним. ЗУ «Про захист прав споживачів» взагалі не регулює відносини які склались між сторонами Договорів фінансового лізингу. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо порушення Відповідачем чинного законодавства України. Позивачем взагалі не беруться до уваги норми спеціальних законів, які регулюють такий вид діяльності, як фінансовий лізинг. Також, не враховано, що цей Закон не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу. Верховним Судом України у постанові від 11.09.2013 р. (справа № 6-40цс13) визначено, що необхідно для кваліфікації умов договорів несправедливими. В своїй позовній заяві Позивач жодним чином не доводить того, що умови договору порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. З та чи 3 ст. 509 ЦК України; того, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін: та того, що умови договору завдають якоїсь шкоди споживачеві. На даний час не існує нормативно-правового акту Нацкомфінпослуг, яким була би встановлена обов'язкова необхідність отримання ліцензії та статусу фінансової установи для здійснення такої діяльності як надання послуг з фінансового лізингу. Таким чином не існує правових підстав для обов'язкового отримання Відповідачем ліцензії на здійснення своєї діяльності. У відповідача не має підстав звертатися до Уповноваженого органу з метою отримання такої ліцензії. У чинному законодавстві України не існує норми, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме.Застосування до фінансового лізингу норм, окрім загальних, що регулюють окремі види найму (оренди), чинним законодавством не передбачено, незважаючи на те, що фінансовий лізинг рухомого майна дуже схожий на найм (параграф 5 глави 58). Однак законодавець у ЦК України розділив лізинг (незалежно від його предмету) і найм транспортного засобу, як відносини, які мають окреме регулювання. Позивач зазначає, що він звертався до Відповідача з проханням розірвати договір фінансового лізингу за взаємною згодою. Таке твердження знову таки є неправдивим, адже 25 квітня 2016 року за вх. № 43 від Позивача надійшла заява від 22.04.2016р. (копія додається) в якій [PERSON] просив розірвати договір фінансового лізингу №00099 від 23.03.2016р. згідно п.12.1. ст.12 Договору. Відповідно до вище зазначеної статі Договору Лізингоодержувач, який сплатив Платіж за оформлення договору та/або не сплатив чи частково або повністю сплатив Авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі (заяві) з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору. Отже, ініціативою Позивача було розірвати Договір фінансового лізингу № 00099 від 23 березня 2016 року. Таким чином, даний позов є безпідставним та таким, що не підкріплений жодним належним доказом, даний правочин не підлягає визнанню недійсним лише з підстав заперечення його дійсності Позивачем (лізингоодержувачем). Укладений договір фінансового лізингу є дійсним в силу його укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах між сторонами. Дослідивши надані сторонами докази, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги. До такого висновку суд приходить з наступних підстав. Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Як вбачається з матеріалів справи, 23.03.2016 року між ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір №00099 фінансового лізингу, предметом якого є трактор Беларус МТЗ 82.1 (п.1.2 договору). Вартість предмету лізингу, відповідно п.8.1 договору становить 430 000 грн. За вимогами ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Згідно п 4.1 договору лізингодавець зобов'язаний купити предмет лізингу, за вартістю предмета лізингу, в строк який передбачає розумний період часу який необхідний для пошуку предмета лізингу, додаткового погодження з лізингоодержувачем характеристик предмета лізингу та узгодження із продавцем усіх правових аспектів із оплати продавцю предмета лізингу, але не більше 60 (шістдесят) робочих днів, та виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: - платіж за оформлення договору; - авансовий платіж; - різницю до вже сплаченого Авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п 9.5. ст 9 даного договору (за наявності). У разі відсутності у продавця визначеного лізингоодержувачем предмета лізингу на дату купівлі та замовлення його продавцем для подальшого продажу лізингодавцю, лізингодавець зобов'язаний повідомити про це лізингоодержувача у письмовій формі у такому випадку строк купівлі предмета лізингу продовжено. Укладеним договором передбачено, що платіж за оформлення договору - першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений між сторонами та який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладанням договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10 (десять) відсотків від погодженої вартості предмета лізингу. На виконання умов договору 23.03.2016 року позивачем сплачено на рахунок відповідача, що вказаний у договорі фінансового лізингу, 43000 грн як платіж за оформлення договору (квитанція від 23.03.2016 року №0.0.525679643.1 виданої банком «Приватбанк»). З копії листа ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА" до [PERSON] №14 від 28.04.2016 року вбачається, що заява [PERSON] від 22.04.2016 року про розірвання договору фінансового лізингу №00099 задоволена, договір розірвано, однак у поверненні платежу за оформлення договору відмовлено. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Суд вивчивши умови договору, встановив, що згідно п.1.3, 1.4 договору, лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем, виключно за зобов»язанням, щодо прожажу (поставки) предмета лізингу. Усі ризики по предмету лізингу переходять до лізингоодержувача в момент передачі предмета лізингу згідно акту приймання передачі. П.6.4 договору передбачено, що недоліки предмета лізингу, що виникли у гарантійний строк експлуатації в результаті гарантійних випадків, не з вини лізингоодержувача, усуваються за рахунок продавця. В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності товару, або виявлення інших недоліків під час гарантійного строку експлуатації. В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України \~\~щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими. Частинами 1, 2 , 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» \~\~передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. З копії листа Національної комісії що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13.05.2016 року № 3930/16-12 на ім»я позивача [PERSON], вбачається, що інформація про ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА" до Державного реєстру фінансових установ, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилась. ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА" статусу фінансової установи не набувало, ліцензії, зокрема на провадження діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, та/або інші дозволи на надання фінансових послуг у Нацкомфінпослуг не отримувало. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою, договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було. Висновки суду, враховуючи вимоги ст. 360-7 ЦПК, узгоджуються з правовими позиціями викладеними у Постанові ВСУ від 16.12.2015 року № 6-2766цс15 та не суперечать правовим позиціям викладених у Постанові ВСУ від 11.09.2013 р. № 6-40цс13, на яку вказує відповідач. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає за необхідне визнати договір фінансового лізингу №00099 від 23.03.2016 року укладений між ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА" та [PERSON] недійним та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним платіж за оформлення договору в сумі 43 000 гривень. Відповідно до ст.88 ЦПК України, ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1102,40 грн.

Outcome: approved