Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

У червні 2014 року заступник прокурора Чернігівської області звернувся з позовом до Головного управління Держземагенства у Чернігівській області (далі -Управління), [PERSON] про визнання недійсними наказів та свідоцтва про право власності, посилаючись на те, що перевіркою, проведеною прокуратурою області встановлено факт передачі Управліннням земельної ділянки у власність [PERSON] з порушенням чинного законодавства. Тому, пославшись на наведене, позивач просив суд: визнати недісним наказ Управління від 04.11.2013 року № ЧН/7425582800:04:000/00001146, яким [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним наказ Управління від 05.12.2013 року № ЧН/7425582800:04:000:/00001585, яким затверджено проект землеустрою та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 2 га ріллі (кадастровий номер [NUMBER]) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Іванівської сільської ради Чернігівського району; визнати недійсним свідоцтво про право власності № [NUMBER], видане 20.01.2014 року реєстраційною службою Чернігівського районного управління юстиції на ім"я [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Іванівської сільської ради Чернігівського району; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер [NUMBER]) для ведення особистого селянського господарства на території Іванівської сільської ради Чернігівського району, прийняте 20.01.2014 року реєстраційною службою Чернігівського районного управління юстиції та стягнути з відповідачів судові витрати у справі. У подальшому позивач, посилаючись на ті ж обставини, збільшив позовні вимоги та просив суд залучити до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON] та визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2 га (кадастровий номер [NUMBER]) від 04.06.2014 року № 1513, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Петрушиною Л.М. та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер [NUMBER]), прийняте 04.06.2014 року реєстраційною службою Чернігівського районного управління юстиції, індексний номер 13555932. У січні 2015 року на підставі заяви про зміну підстав позову, позивач, виходячи з того, що, на його думку, спірна земельна ділянка фактично складається з двох окремих земельних ділянок, однак їм окремі кадастрові номери не присвоювались, проекти землеустрою щодо кожної з них не розроблялись, тому просив суд змінити підстави позову у даній справі шляхом їх доповнення підставою порушення Управлінням вимог ст.ст.79, 79-1, 116, 118 Земельного кодексу України при відведенні у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2 га на території Іванівської сільської ради Чернігівського району для ведення особистого селянського господарства. Справа розглядалась судами неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року касаційні скарги Управління, [PERSON] і [PERSON] у даній справі було задоволено частково. Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 вересня 2014 року було скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції Останнім рішенням Чернігівського районного суду від 04 березня 2015 року позов заступника прокурора Чернігівської області до Управління, [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним наказів, свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу та про скасування державної реєстрації було задоволено. Визнано недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Чернігівській області від 04.11.2013 року № ЧН/7425582800:04:000:/00001146, яким [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району орієнтовною площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства. Визнано недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Чернігівській області від 05.12.2013 року № ЧН/7425582800:04:000/00001585, яким затверджено проект землеустрою та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 2 га ріллі (кадастровий номер [NUMBER]) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Іванівської сільської ради Чернігівського району. Визнано недійсним свідоцтво про право власності № [NUMBER], видане 20.01.2014 року реєстраційною службою Чернігівського районного управління юстиції на ім"я [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Іванівської сільської ради Чернігівського району та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер [NUMBER]) для ведення особистого селянського господарства на території Іванівської сільської ради Чернігівського району, прийняте 20.01.2014 року реєстраційною службою Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2 га (кадастровий номер [NUMBER]) від 04.06.2014 року № 1513, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Петрушиною Л.М. та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер [NUMBER]), прийняте 04.06.2014 року приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Петрушиною Л.М.. Також вирішено питання про судові витрати. У апеляційній скарзі [PERSON] і [PERSON] ставлять питання про скасування рішення Чернігівського районного суду від 04 березня 2015 року та про постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянти вказують на те, що рішення суду не відповідає вимогам ст.ст.212,213,215 ЦПК України; що суд не врахував правил ч.2 ст.173 Земельного кодексу України про те, що межі села встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до генеральних планів населених пунктів та що такий проект було затверджено Чернігівською районною радою Чернігівської області лише 25 квітня 2014 року, тобто після отримання 05 грудня 2013 року [PERSON] спірної земельної ділянки у власність; що суд не дав належної правової оцінки вказівкам Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо наведених обставин; що суд не врахував обставин про те, що на час отримання у власність [PERSON] земельної ділянки не існувало ніяких законодавчих перешкод для відмови у наданні Управлінням дозволу на її приватизацію; що суд не звернув уваги на положення ст.50 Закону „Про землеустрій", яка не передбачає обов"язкового погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками та землекористувачами; що суд помилково поклав в основу свого рішення фактичні обставини згідно з актом перевірки № 106 та за поясненнями інспектора Бенедицької В.І. про те, що спірна земельна ділянка межує з с.Количівкою і потребує погодження її меж з Іванівською сільською радою, оскільки така перевірка проводилась з урахуванням генерального плану з новими межами села, які були юридично встановлені значно пізніше, ніж [PERSON] отримала у власність спірну земельну ділянку; що суд не звернув уваги на те, що згідно з правилами ч.1 ст.186-1 Земельного кодексу України межі спірної земельної ділянки були погоджені управлінням Держземагенства у Чернігівському районі, як такої, що знаходиться за межами населеного пункту, про що свідчить висновок про погодження проекту землеустрою від 28 листопада 2013 року, який міститься в матеріалах справи; що суд помилково прийшов до висновку про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04 червня 2014 року не відповідає вимогам закону і є недійсним, т.я. [PERSON] набув права власності на земельну ділянку у законний спосіб; що суд не взяв до уваги правову позицію Європейського суду у справі „Скретч проти Сполученого Королівства" (рішення від 24.06.2003 року) про те, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання їх рішень недійсними, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самої фізичної особи, яка узгоджується з практикою Верховного суду України, і, оскільки, [PERSON] на час набуття права власності на спірну земельну ділянку ніяких порушень чинного законодавства не скоювала, висновок суду у оскаржуваному рішенні є необгрунтованим. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Постановивши оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що на час ухвалення наказів Управлінням щодо оформлення права власності [PERSON], в т.ч. і наказу від 05.12.2013 року, на спірну земельну ділянку, рішенням Іванівської сільської ради від 18 листопада 2013 року вже були затверджені зміни до генерального плану села Количівки та детальний план території перспективного розвитку цього населеного пункту; що Іванівською сільською радою вже було погоджено проект землеустрою щодо встановлення (зміни) межі с.Количівки і що ці документи, на думку суду, повинні були враховуватись Управлінням при вирішенні заяви [PERSON] про відведення земельної ділянки у власність. Суд вважав, що на час реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] 20 січня 2014 року, ця ділянка не входила до меж села Количівки, але вже була включена до генерального плану села та детального плану території перспективного розвитку с.Количівки та що рішення Іванівської сільської ради від 18 листопада 2013 року про затвердження змін до генерального плану с.Количівки та детального плану території перспективного розвитку села прийняте в межах повноважень сільської ради, наданих їй ст.17 Закону „Про регулювання містобудівної діяльності". Суд також виходив з того, що у даному випадку Управління втрутилось в законну діяльність Іванівської сільської ради та Чернігівської районної ради до виключної компетенції яких відноситься питання про зміну меж села Количівка, а оскаржувані накази Управління суперечать змінам до генерального плану с.Количівки та детальному плану території перспективного розвитку села, які були розроблені та затверджені до цих наказів і це позбавляє Іванівську сільську раду в повному обсязі реалізовувати свої права щодо отримання у комунальну власність земельної ділянки, яка була передана у власність [PERSON]; що проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки всупереч ст.33 Закону „Про місцеве самоврядування в Україні", ст.198 Земельного кодексу України, ст.50 Закону „Про землеустрій" не був погоджений з Іванівською сільською радою. І, врахувавши наведене, суд прийшов до висновку про те, що земельна ділянка надана [PERSON] у власність з порушенням вимог ст.118 Земельного кодексу, що тягне за собою визнання недійсними оскаржуваних наказів та свідоцтва про право власності на зазначену земельну ділянку, а також скасування рішення про державну реєстрацію. Суд також вважав, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки є похідною від вимоги про визнання недійсним наказу Управління від 05 грудня 2013 року на підставі якого [PERSON] отримала у власність земельну ділянку, тому даний правочин також необхідно визнати недійсним. Проте з такими висновками місцевого суду не може погодитись апеляційний суд. З ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року про перегляд у касаційному порядку рішення Чернігівського районного суду від 24 липня 2014 року і ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 15 вересня 2014 року у даній справі вбачається, що вирішуючи спір та задовольнючи позовні вимоги, суди послалися на рішення Іванівської сільської ради від 18 листопада 2013 року, яким затверджено зміни до генерального плану с.Количівка Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та детальний план території перспективного розвитку села Количівки на 91,162 га вказаної сільської ради. З тексту рішення двадцять п"ятої сесії шостого скликання Іванівської сільської ради Чернігівського району від 18 листопада 2013 року, копія якого міститься в матеріалах справи на звороті 42 аркуша, тому 1 слідує, що Іванівська сільська рада розглянувши робочий проект змін до генерального плану с.Количівки Іванівської сільської ради та детальний план території перспективного розвитку с.Количівки на 91,162 га вирішила їх затвердити, поклавши контроль за його виконанням на постійну комісію сільської ради з питань земельних відносин. З матеріалів справи видно, що землі площею 91,162 га є землями колишнього аеродрому, знаходяться на території Іванівської сільської ради за межами с. Количівки і відносяться до категорії земель запасу. Що відповідно до положень ч.8 ст.46 Закону „Про землеустрій" Чернігівська районна державна адміністрація своїм розпорядженням № 68 від 26 лютого 2014 року погодила проект землеустрою щодо встановлення (зміни) межі села Количівки на території Іванівської сільської ради зі збільшенням площі на 118,5290 га, включаючи і земелі колишнього аеродрому (а.с.17-42, том 1), а Чернігівська районна рада, діючи у відповідності до вимог ч.2 ст.174 Земельного кодексу України, своїм рішенням від 25 квітня 2014 року затвердила проект землеустрою щодо встановлення (зміни) межі села Количівки Чернігівського району зі збільшенням площі на 118,5290 га та включила в межі населеного пункту с.Количівка земельні ділянки загальною площею 118,5290 га (ділянка № 1 - загальною площею 91,1624 га, ділянка № 2 - загальною площею 23,1903, ділянка № 3 - загальною площею 4,1763 га) (а.с.140 зі зворотом і 141, том 1). З матеріалів справи також слідує, що [PERSON] 04.10.2013 року звернулась з клопотанням до Управління про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га із земель запасу на території Іванівської сільської ради с.Количівка Чернігівського району; що згідно з наказом Управління від 04.11.2013 року № ЧН/7425582800:04:000/00001146 [PERSON] було надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою; що висновком від 28 листопада 2013 року № 2232 управлінням Держземагенства у Чернігівському районі було погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2 га для ведення особистого селянського господарства [PERSON] на території Іванівської сільської ради Чернігівського району, виготовлено кадастровий план цієї земельної ділянки, оформлено акти встановлення та погодження меж земельної ділянки і прийому-передачі межових знаків на зберігання; що згідно з наказом Управління від 05.12.2013 року № ЧН/7425582800:04:000/00001585 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] на території Іванівської сільської ради Чернігівського району та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2 га ріллі (кадастровий номер [NUMBER]) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Іванівської сільської ради Чернігівськогно району Чернігівської області та що згідно з довідкою з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно на дану земельну ділянку було видано свідоцтво про право власності і проведено державну реєстрацію земельної ділянки 20 січня 2014 року (а.с.43-64, том 1). З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 червня 2014 року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.76-77 зі зворотами, том 1) видно, що [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку, загальною площею 2 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов"язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги рішення Іванівської сільської ради від 18 листопада 2013 року про затвердження змін до генерального плану с.Количівка Іванівської сільради та детального плану території перспективного розвитку цього населеного пункту на 91,162 га, т.я. цим рішенням рада вийшла за межі наданих законом повноважень, оскільки були затверджені зміни до генерального плану села та детальний план території перспективного розвитку населеного пункту за рахунок земель, які знаходились за межами села та перебували у віданні інших державних органів. Крім того, апеляційний суд враховує, що законом встановлений інший порядок вирішення цих питань, відповідно до якого розпорядженням Чернігівської райдержадміністрації від 26 лютого 2014 року № 68 було погоджено проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж с.Количівки на території Іванівської сільської ради зі збільшенням площі на 118,5290 га, а рішенням Чернігівської районної ради від 25 квітня 2014 року було затверджено проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж с.Количівки Іванівської сільської ради Чернігівського району зі збільшенням площі на 118,5290 га та включено в межі с.Количівки земельні ділянки загальною площею 118,5290 га (№ 1- 91,1624 га; № 2 - 23,1903 га; № 3 - 4,1763 га). Тому апеляційний суд, оцінюючи наведене в сукупності, приходить до висновку про те, що відповідач у справі Головне управління Держземагенства в Чернігівській області діяло у межах наданих законом повноважень і ним обгрунтовано 05 грудня 2013 року було видано наказ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність і про надання її у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Іваніської сільської ради Чернігівського району, оскільки межі села Количівка було змінено в установленому законом порядку лише 25 квітня 2014 року, тобто після отримання 05.12.2013 року у власність земельної ділянки [PERSON]. З наведеного випливає, що відповідачка [PERSON] отримала у власність земельну ділянку з додержанням вимог чинного законодавства і правомірно здійснила її відчуження за договором купівлі-продажу від 04 червня 2014 року, т.я. доказів протилежного матеріали справи не містять, а в засіданні апеляційного суду їх не було здобуто. Тому висновки суду першої інстанції про те, що на час видачі наказу Управлінням від 05.12.2013 року Іванівською сільською радою згідно з її рішенням від 18 листопада 2013 року вже були затверджені зміни до генерального плану с.Количівки з включенням до меж села земель колишнього аеродрому, що знаходився за його межами та що на час реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] 20.01.2014 року ця ділянка вже була включена до генерального плану даного населеного пункту є хибними і такими, що не грунтуються на нормах чинного законодавства. За таких обставин рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обгрунтованим і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував правил ст.173 Земельного кодексу України про те, що межі села встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до генеральних планів населених пунктів та що такий проект було затверджено Чернігівською районною радою лише 25 квітня 2014 року, тобто після отримання 05.12.2013 року [PERSON] спірної земельної ділянки у власність; що суд не дав належної правової оцінки вказівкам Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо наведених обставин; що суд не звернув уваги на те, що згідно з правилами ч.1 ст.186-1 Земельного кодексу України межі спірної земельної ділянки були погоджені управлінням Держземагенства у Чернігівському районі, як такої, що знаходиться за межами населеного пункту, про що свідчить висновок про погодження від 28 листопада 2013 року - підлягають врахуванню.

Outcome: dismissed