Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] міжрайонний прокурор, в інтересах держави, звернувся до суду з зазначеним вище позовом до відповідачів за участю третьої особи, який згодом уточнив, в обґрунтування якого посилався на те, що \~пунктом 5.13 рішення [PERSON] міської ради № 23 від 20.11.2014 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0600 га,\~\~розташовану по вул.. Курортна,132-а для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), кадастровий номер 2310400000:07:002:0175. На підставі цього рішення державним реєстратором речових прав на нерухому майно 04.12.2014 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на цю земельну ділянку номер 30439794. Прокурор вважає, що пункт 5.13 рішення [PERSON] міської ради №23 від 20.11.2014 року підлягає визнанню незаконним та скасуванню, свідоцтво про право власності на земельну ділянку - визнанню недійсним, а земельна ділянка поверненню за належністю територіальній громаді м.Бердянськ у звязку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог ст.ст. 51,60,61, 84, 116, 118 ЗК України, ст.ст.85,88,90 Водного кодексу України, п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, ст.ст.1,16,17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Прокурор далі зазначає в позові, що за повідомленням [PERSON] міської ради від 23.03.2015р. з посиланням на Генеральний план м. Бердянська, який був затверджений рішенням [PERSON] міської ради №8 від 25.06.2009р., спірна земельна ділянка розміщується частково на території магістральної вулиці загальноміського значення проектна №5 та частково на території реконструкції під забудову для обслуговування відпочиваючих. Відповідно до ситуаційної схеми місцезнаходження земельної ділянки остання знаходиться в межах міста [PERSON], в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, на відстані 480 м від урізу води Азовського моря. А тому надання цієї земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку є порушенням вимог ст.60 Земельного кодексу України та ст.ст. 88,90 Водного кодексу України, якими передбачено, що земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Крім того, п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації. Однак у затвердженому спірним рішенням міської ради проекті землеустрою розміри і межі прибережної захисної смуги Азовського моря не враховано, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки. При затвердженні оскаржуваним рішенням проекту землеустрою також були порушені вимоги містобудівного законодавства, оскільки відповідно до Генерального плану м.Бердянська, затвердженого рішенням [PERSON] міської ради №8 від 25.06.2009 року, за адресою, виділеної оскаржуваним пунктом рішення міської ради №23 від 20.11.2014 року, передбачено розміщення лише магістральної вулиці загальноміського значення та території реконструкції під забудову для обслуговування відпочиваючих. На підставі незаконно прийнятого рішення державним реєстратором реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції було здійснено реєстрацію прав власності на спірну земельну ділянку за відповідачем і видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, яке підлягає визнанню недійсним на підставі ст.152 ЗК України., а земельна ділянка відповідно до ст.1212 ЦК України повинна бути повернута територіальній громаді, оскільки [PERSON] незаконно набула право власності на земельну ділянку. Оскільки відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації, то з метою припинення такого права необхідно скасувати рішення державного реєстратора про його реєстрацію. Посилаючись на вказані обставини, прокурор просив визнати недійсним та скасувати п. 5.13 рішення [PERSON] міської ради № 23 від 20.11.2014 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності 30439794 від 04.12.2014 року; скасувати рішення державного реєстратора індексний номер 17707393 від 04.12.2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку та зобов'язати відповідача повернути земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська. Ухвалою суду від 29.12.2015 року у зв'язку з реорганізацією органів прокуратури було здійснено заміну позивача: [PERSON] міжрайонну прокуратуру Запорізької області на належного позивача [PERSON] місцеву прокуратуру Запорізької області. Прокурор Святенький М.Г. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, доповів обставини, вказані в позові, та просив задовольнити позовні вимоги повністю. Представник відповідача [PERSON] міської ради - [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що рішення [PERSON] міської ради № 23 від 20.11.2014 року було прийнято з дотриманням вимог Земельного кодексу України та вимог Водного кодексу України. Відповідно до проекту землеустрою, який був поданий на затвердження відповідачем, спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, що підтверджується довідкою з державної статистичної звітності - форми 6-зем. Тобто спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, проект відведення та закріплення меж прибережної захисної смуги вздовж Азовського моря [PERSON] міською радою не приймався. Рішення про віднесення цієї земельної ділянки до земель водного фонду не приймалося. Тому на час прийняття спірного рішення [PERSON] міська рада діяла в межах наданих їй повноважень. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] заперечував проти позову. У письмових запереченнях на позов вказував, що рішення [PERSON] міської ради від 12.12.2013 року №28, яким відповідачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на сьогодні є чинним та підтверджує факт відповідності місця розташування обєкту вимогам законів, генерального плану та іншої містобудівної документації, схем землеустрою тощо. Зона вулиць в межах червоних ліній, яка не передбачає забудову садибними будинками саме території вулиці Курортна, в тому числі №132-а, є перспективною, що враховувалося при узгодженні уповноваженим органом в галузі архітектури та містобудування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Курортна, 132-а. Тому доводи прокурора про порушення Генерального плану м.Бердянська та містобудівного законодавства є помилковим. Щодо доводів прокурора про невідповідність спірного рішення [PERSON] міської ради вимогам Водного кодексу України, то вони теж є безпідставними, оскільки за змістом п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, то за відсутності землевпорядної документації та встановлення в натурі меж щодо прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган при розгляді матеріалів щодо надання земельних ділянок повинен враховувати вимоги ст.88 ВК України з урахуванням конкретної ситуації. Надання спірної земельної ділянки [PERSON] здійснено саме з урахуванням конкретної ситуації - в районі житлової забудови, яка склалася ще з 19 століття. Єдиним доказом в обґрунтування позову надано результати геодезичного дослідження розташування спірної земельної ділянки в межах нормативної двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря у вигляді ситуаційної схеми, виконаної ФОП [PERSON], який не є сертифікованим інженером-геодезистом, відтак не є уповноваженою особою на виконання таких досліджень. Право власності є абсолютним правом. Відповідач ніяких незаконних дій при отриманні земельної ділянки не здійснювала, Згідно із ст.1 Першого протоколу Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права. Посилаючись на рішення ЄСПЛ «Спорронг і Льонрот проти Швенції», «Антрік проти Франції» «Стретч проти Обєднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», вважає, що в даному випадку має місце непропорційне втручання у право [PERSON] мирно володіти своїм майном, тому просив відмовити в позові повністю. Представник третьої особи - реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції у судове засідання не з'явився. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, у листі від 21.12.2015 року просив розглядати справу без участі представника. Заслухавши прокурора, представників відповідачів, дослідивши та проаналізувавши докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку Судом встановлено та таке вбачається з письмових доказів, що пунктом 5.13 рішення [PERSON] міської ради Запорізької області №23 від 20.11.2014р. було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: вул.Курортна, 132-а. На підставі цього рішення державним реєстратором реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції [PERSON] 04.12.2014 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку номер 30439794 та здійснено державну реєстрацію права власності, індексний номер 17707393, що підтверджується копіями рішення [PERSON] міської ради №23 від 20 листопад 2014 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.12.2014 року. Згідно з Генеральним планом міста [PERSON], який був затверджений рішенням [PERSON] міської ради №8 від 25.06.2009 року, встановлено, що земельна ділянка по вул. Курортна, 132-а в м.Бердянську, розміщується частково на території магістральної вулиці загальноміського значення проектна №5 та частково на території реконструкції під забудову для обслуговування відпочиваючих, що підтверджується листом заступника міського голови [PERSON] №04-1670/37 від 23.03.2015 року. Як вбачається із ситуаційної схеми місцезнаходження земельної ділянки (а.с.14), складеної інженером-землевпорядником Державного агентства земельних ресурсів [PERSON], спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста [PERSON], на відстані 480м. від урізу води Азовського моря ([PERSON] затоки). Відповідно до ст. 45 ЦПК України, прокурор має право, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді, в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою (заявою), брати участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подавати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Земельний кодекс України передбачає, зокрема підставою виникнення цивільних прав та обов'язків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 4 ВК України, пунктом "б" частини першої статті 58 ЗК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) визначено, що до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів. Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду. За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж морів та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року №434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації. Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання. Згідно з пунктом "ґ" частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до положень частини четвертої статті 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Отже, за змістом наведених норм права землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг уздовж морів не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Судом зясовано, що на теперішній час проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги\~\~вздовж Азовського моря розробляється приватним підприємством «Укрзем» та знаходиться в стадії погодження, як вбачається з його листа №17 від 01.04.2016 року , а тому [PERSON] міською радою не затверджувався. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014р. у справі №6-206цс, від 14 01.07.2015р. у справі №6-523 цс15. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що спірне рішення прийнято [PERSON] міською радою всупереч вимогам земельного та водного законодавства, тому позовні вимоги про визнання цього рішення незаконним та про його скасування в частині п.5.13 підлягають задоволенню. Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку, відповідно до ст.125 ЗК України, виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" . Судом встановлено, що спірна земельна ділянка розташована в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а отже набута відповідачем неправомірно. Оскільки одержане відповідачем свідоцтво про право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видане на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування в межах його повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідне свідоцтво, так і сам документ на право власності на земельну ділянку. Отже, суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, видане державним реєстратором 04.12.2014 року на імя [PERSON] Крім цього, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Власником спірної земельної ділянки є територіальна громада м. Бердянська в особі [PERSON] міської ради, яка своїм рішенням незаконно відчужила земельну ділянку на користь [PERSON] Оскільки рішення міської ради про відчуження спірної земельної ділянки на користь відповідача підлягає скасуванню, а свідоцтво про право власності на нерухоме майно - визнанню недійсним, то відсутні правові підстави збереження цього майна за відповідачем. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15. Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013р. землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська Запорізької області. Враховуючи вищевикладене, підлягають задоволенню й позовні вимоги прокурора про зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська. Щодо позовних вимог про\~\~скасування рішення державного реєстратора від 04.12.2014 року за індексним номером 17707393 про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON], то вони не підлягають задоволенню, оскільки Законом України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та обтяжень " передбачена певна процедура реєстрації прав на нерухомість, до складу якої входять також земельні ділянки, та, відповідно, і процедура скасування на підставі рішення суду прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно належить до документів, на підставі яких згідно зі ст.19 зазначеного вище Закону, провадиться реєстрація права власності, яке воно посвідчує. За положеннями ст. 26 зазначеного закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, зазначеним Законом передбачено скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку, однак таке рішення приймається відповідним органом державної влади на підставі рішення суду. Зважаючи на те, що рішення суду про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку є достатньою підставою для відповідного органу для скасування державної реєстрації, підстав для покладання на нього обов'язку здійснити такі дії в судовому порядку немає. Стосовно заперечень представника відповідача [PERSON] [PERSON], який посилався на неналежність доказу, а саме: ситуаційної схеми, виготовленої ФОП [PERSON], то суд враховує, що за повідомленням управління Держгеокадастру у Бердянському районі Запорізької області від 24.03.2016 року №10-28-99.3-1366/2-16 ФОП [PERSON] має кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника, включений до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників та має право складати окремі види документації із землеустрою, виконувати топографо-геодезичні і картографічні роботи. Строк дії сертифікату не визначений. Крім цього, згідно з п.і) ч.1 ст.25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Як видно зі схеми, на самій схемі відображені вулиці м.Бердянська по периметру, зокрема, земельні ділянки по вул. Курортній із зазначенням їх кадастрових номерів, тому суд вважає заперечення представника відповідача стосовно відсутності у у ФОП [PERSON] належних повноважень на проведення таких робіт безпідставними. До того ж він сам у своїх запереченнях погоджується з тим, що виділена відповідачу земельна ділянка знаходиться в межах двокілометрової прибережної захисної смуги. Однак, посилаючись на сталу судову практику з цих правовідносин, просив суд застосувати ст.1 Першого протоколу Конвенції із зазначенням конкретних рішень ЄСПЛ, бо вважає, що у даному випадку має місце непропорційне втручання у право відповідача мирно володіти своїм майном. Так, дійсно, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Тобто, предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». На переконання суду, у даній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені обставини та правові норми, які підлягають застосуванню, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. З урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Прийняття рішення про земельної ділянки в приватну власність із земель комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус землі. Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Тому у даній справі, «суспільним», «публічним» інтересом звернення керівника [PERSON] місцевої прокуратури Запорізької області до суду з вимогою щодо витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача, є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянину\~\~земельної ділянки, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. У питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).\~\~\~\~ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «[PERSON] проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Оскільки судом встановлено, що набуття права власності відповідачем на спірну земельну ділянку відбулося внаслідок незаконного рішення [PERSON] міської ради, суд вважає, що відсутні підстави погодитися з запереченнями представника відповідача, а з огляду на зміст «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах керівника [PERSON] місцевої прокуратури Запорізької області, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності». Крім того, витребування спірної земельної ділянки з володіння\~\~\~\~\~\~відповідача на користь територіальної громади відповідає критерію законності: витребування з її власності земельної ділянки відповідає ч.1 ст. 153 ЗК України, ст. 1212 ЦК України в зв'язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. За таких обставин задоволення позову по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Крім цього, суд вважає необґрунтованим і твердження представника відповідача про те, що прокурор безпідставно посилається на порушення Генерального плану міста [PERSON] та містобудівного законодавства, бо територія вулиці Курортна є перспективною. Суд враховує, що згідно із ст.ст. 16-19,25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до містобудівної документації належать генеральний план населеного пункту, плани зонування та детальні плани територій. Оскільки, як вбачається з листа [PERSON] міської ради від 23.02.2016 року №01-1083/48, інформація щодо розроблення та будівництва магістральної вулиці загальноміського значення вул.. проектна №5 в управлінні містобудування та архітектури відсутня, то затвердженою містобудівною документацією, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та діє на даний час, є Генеральний план м.Бердянська, яким передбачено будівництво магістральної вулиці загальноміського значення, а виділена відповідачу земельна ділянка розміщується частково на території цієї вулиці та частково на території реконструкції під забудову для обслуговування відпочиваючих. Таким чином, заперечення представника відповідача є необґрунтованими та такими, що не можуть бути взяті судом до уваги та вплинути на прийняте судом рішення по справі. Отже, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково. Оскільки органи прокуратури на час звернення з позовом до суду були звільнені від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідачів, враховуючи ставки, що діяли станом на серпень 2015 року, та пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складає по 365,40 грн. з кожного відповідача ((243,60+243,60+243,60) : 2). На підставі викладеного,

Outcome: partial