Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

В липні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до малолітньої [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON] про виселення. Уточнивши позовні вимоги позивач обґрунтовує свій позов тим, що рішенням суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, та виселено [PERSON] та [PERSON] У вказаній квартирі також зареєстрована [PERSON], [INFO], яку і просить ПАТ КБ «ПриватБанк» виселети. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 25.09.2014 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду від 25.09.2014 року, та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі. Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, обставини справи, що мають значення для справи є недоведеними, висновки суду не відповідають обставинам справи. Незаконність рішення суду апелянт обґрунтовує тим, що матеріали справи не містять доказів того, що у відповідача відсутнє інше житло, а тому умови ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в даному випадку не можуть бути застосовані. Вважає, що положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію законів, які встановлюють підстави звернення стягнення, а стосуються стадії примусового виконання рішення та не регулює відносини, які виникли до набрання ним чинності. Також вказує на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що у відповідача відсутнє інше житло. Заслухавши суддю-доповідача, представника ПАТ КБ "ПриватБанк" Рожка С.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07.06.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ " ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір (а.с. 8-13), відповідно до якого Банк надав останньому кредит в розмірі 12000 доларів США. 07.06.2007 року в забезпечення виконання зобов»язань за вищевказаним кредитним договором між [PERSON]., [PERSON] та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено іпотечний договір, згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], житлова площа якої становить - 30,5 кв.м., загальна площа - 52,0 кв.м. (а.с. 14-20). Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 13.03.2013 року (а.с. 21-25) в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ " ПриватБанк" звернено стягнення на вищевказаний предмет іпотеки, виселено [PERSON] та [PERSON] із квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21-25). Згідно довідки КП «Прилукижитлобуд» від 23.07.2014 року № 253 (а.с. 55) в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: власник - [PERSON], [INFO]; співвласник, син - [PERSON], [INFO]; онука - [PERSON], [INFO] Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, ПАТ «КБ «ПриватБанк» обґрунтовував свої вимоги ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, згідно яких звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відмовивши у задоволенні позову, місцевий суд виходив із того, що на час розгляду справи набрав чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 3 червня 2014 року. Такий висновок суду не відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. Згідно зі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів його сім'ї. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі виконавчого напису всі мешканці зобовязані, на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника, добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (правова позиція Верховного Суду України висловлена в Постанові від 16 січня 2012 року №6-57цс11). Посилання відповідачів на положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не заявлявся. У порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» 29.04.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив [PERSON], яка є законним представником малолітньої [PERSON] (а.с. 26) вимогу у тридцятиденний термін звільнити указаний будинок. Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідно до п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК УРСР, ст. ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов"язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Застосувавши зазначений Закон України, як єдину підставу для відмови в позові, суди не звернули уваги на таке. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Як вбачається, відповідно до рішення про звернення стягнення на указаний предмет іпотеки було ухвалено заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду від 13.03.2013 року, яке набрало законної сили і не виконане (а.с. 21-25). Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності Законом України, який застосували суди. Крім того, суд не звернув уваги на те, що предметом позову є не звернення стягнення на майно, а виселення з житлового будинку як наслідок не виконання рішення суду та умов кредитного договору. Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, а тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення, про задоволення позову. Оскільки апеляційна скарга позивача задовольняється, відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" слід стягнути судовий збір у розмірі 365,4 грн. за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Outcome: approved