Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

29.08.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Служба миттєвого кредитування" (далі - позивач) звернулося до суду з позовом, в якому вказав, що у нього з [PERSON] (далі - відповідач) укладений кредитний договір № 140314-130057 від 14.03.2014р., за яким остання отримала кредит у розмірі 600 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 168 грн. 00 коп., що разом складає 768 грн. 00 коп. у строк до 27.03.2014р. 28.03.2014р. відповідач частково сплатила відсотки, пені за прострочення заборгованості в сумі 12 грн. 00 коп., відсотки за користування кредитом в сумі 168 грн. 00 коп. та пролонгував договір строком до 11.04.2014р., зобов'язавшись повернути кредит разом із відсотками у розмірі 600 грн. 00 коп., після чого зв'язок з нею був втрачений та свої зобов'язання за кредитним договором вона виконувати припинила. В зв'язку з чим, станом на 01.08.2018р. у неї перед позивачем наявна заборгованість в сумі 21 423 грн. 62 коп. з якої: 600 грн. 00 коп. - заборгованість по основному боргу; 168 грн. 00 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 18 876 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею. Представник позивача в судове засідання не з'явився, проте 11.12.2018р. подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій заявлені позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити, а також не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засіданнятричі не з'явилася хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлена про дату, час і місце судового засідання шляхом направлення поштовим зв'язком судових повісток за адресою реєстрації місця проживання: [ADDRESS] та наручного вручення судових повісток. Відповідач про причини неявки суд не повідомила та не подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження. Суд з власної ініціативи розгляд справи проводить в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Так як в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд за згодою позивача визнав можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до приписів ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідив письмові докази, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач 14.03.2014р. уклали кредитний договір № 140314-130057, за яким остання отримала кредит у розмірі 600 грн. 00 коп. зі сплатою 2% за кожен день користування кредитом, що становить 168 грн. 00 коп., а разом складає 768 грн. 00 коп., та кінцевим терміном повернення кредиту до 27.03.2014р. (п.п. 3.1. та 3.3. кредитного договору). 28.03.2014р. відповідач частково сплатила відсотки, пені за прострочення заборгованості в сумі 12 грн. 00 коп., відсотки за користування кредитом в сумі 168 грн. 00 коп. та пролонгував договір строком до 11.04.2014р. Згідно п. 6.2. кредитного договору за порушення строків повернення кредиту сплачувати кредитодавцю неустойку у вигляді пені з розрахунку 2(два) відсотки від суми кредиту, що вказано в п. 1.2 Договору за кожен день прострочення платежу за кредитним договором. В зв'язку з не виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, станом на 01.08.2018р. у неї перед позивачем наявна заборгованість в сумі 19 644 грн. 00 коп. з якої: 600 грн. 00 коп. - заборгованість по основному боргу; 168 грн. 00 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 18 876 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею. Встановивши вказані обставини, суд вважає, що зі сторони відповідача порушені вимоги чинного законодавства, що регулює кредитні правовідносини, та вимоги кредитного договору, укладеного між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно д статті 1048 цього Кодексу. Крім того, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. З огляду на вищевикладене, позов є законним та обґрунтованим, а відтак підлягає задоволенню в частково в сумі 19 644 грн. 00 коп. з якої: 600 грн. 00 коп. - заборгованість по основному боргу; 168 грн. 00 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 18 876 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею. Щодо позовних вимог в частині стягнення 1 779 грн. 62 коп., слід зазначити що позивач включає вказану суму до ціни позову та визначає її як позовні вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості, водночас з тексту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що вказана сума відноситься позивачем до судових витрат, зокрема 1 762 грн. 00 коп. сплаченого судового збору та 17 грн. 62 коп. сплаченої комісії за банківські послуги при оплаті судового збору. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку. Тобто, в даному випадку, предметом спору є грошові кошти, які відповідач зобов'язання сплати позивачу на підставі умов кредитного договору, а сума визначена позивачем як судові витрати не є предметом спору та не може в ходити до ціни позову. Питання щодо судових витрат вирішується в порядку визначеному ст.ст. 133-142 ЦПК України. Таким чином, на підставі вищевикладеного, оскільки вищевказана сума заявлених позивачем судових витрат, включена останнім до ціни позову, при чому у прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути як суму в розмірі 21 423 грн. 62 коп., тобто з урахуванням вказаних судових витрат, так і оремо судові витратив розмірі 1 779 грн. 62 коп., позов в частині стягнення 1 779 грн. 62 коп. визначених позивачем як сума позовних вимог, є безпідставним, необґрунтованим, не відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак не підлягає задоволенню. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 762 грн. 00 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. В свою чергу, заявлені позивачем судові витрати в розмірі 17 грн. 62 коп. сплаченої комісії за банківські послуги при оплаті судового збору, в розумінні ст. 133 ЦПК України, не відноситься до судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, а тому не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial