Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

До Софіївського районного суду Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] з позовом до відповідача - фізичної особи - підприємця [PERSON] про визнання договору оренди земельної ділянки площею 7,310 га від 07.05.2007 року недійсним. В обгрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що 07.05.2007 року між позивачем та відповідачем, було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 7,310 га, що розташована на території Марє-Дмитрівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, строком на 10 (десять) років, в період з 07.05.2007 року по 07.05.2017 року, але в звязку з тим, що відповідачем протиправно не було надано позивачу заповнений текст договору оренди земельної ділянки перед його підписанням , а також в звязку з тим, що орендодавець - [PERSON] є людиною юридично необізнаною, чесною та довірливою, а орендар (відповідач) - Фізична особа-підприємець [PERSON], протиправно скористався зазначеними обставинами та надав на підпис орендодавцю - [PERSON] не заповнений бланк договору оренди, в якому на момент підписання орендодавцем не було зазначено строк його дії - 20 років та не було зазначено період його дії з 07.05.2007 року по 07.05.2027 року, орендодавець - [PERSON] поставив свій підпис в оскаржуваному договорі оренди земельної ділянки. Стверджує, що відповідач - Фізична особа-підприємець [PERSON], запевнив усно орендодавця - [PERSON], що договір оренди земельної ділянки укладається між ними лише на 10 років і що через 10 років орендодавець - [PERSON] зможе укласти новий договір оренди на новий строк або якщо забажає, зможе припинити орендні відносини з відповідачем, саме тому орендодавець - [PERSON] поставив свій підпис в спірному договорі, бо був впевнений, що між ним та відповідачем досягнуто домовленності про оренду його земельного паю лише на 10 років. Зазначає, що якщо б орендодавець - [PERSON] знав, що договір оренди укладається на 20 років та що період його дії з 07.05.2007 року по 07.05.2027 року, то орендодавець - [PERSON] не укладав би взагалі договір оренди з відповідачем та не ставив свій підпис в тексті договору оренди. Стверджує, що в результаті протиправних дій з боку відповідача, було введено в оману позивача, та протиправно було отримано в оренду на 20 років земельну ділянку без дійсного волевиявлення на це позивача. Зазначає, що позивач звертався до відповідача в квітні 2007 року, спочатку усно, а пізніше письмово 29.07.2017 року з заявою в якій вказував на порушення Відповідачем умов договору, та попереджав про свій намір звернутись з позовом до суду за захистом своїх порушених прав. З метою встановлення дійсного строку дії договору оренди спірної земельної ділянки, орендодавець звернувся до Держгеокадастру та отримав Витяг про земельну ділянку№1205019522017 від 18.07.2017, з якого дізнався, що строк дії договору оренди не 10 років, як Він був впевнений весь час, а 20 років та кінець дії договору 07.05.2027 року. Посилається на те, що відповідач подав на державну реєстрацію спірний договір оренди з самовільно зміненим строком його дії з 10 (десяти) років на 20 (двадцять) років, тобто шляхом підроблень з боку Відповідача в спірному договорі оренди строк його дії було протиправно збільшено без дійсного волевиявлення власника. На думку позивача, вищезазначений спірний договір оренди землі від 07.05.2007 року є недійсними, в зв'язку з тим, що власник орендованої земельної ділянки - [PERSON] під час підписання договору оренди землі виявив внутрішню волю щодо передачі своєї земельної ділянки в оренду Відповідачу строком лише на 10 (десять) років, а фактично текст договору оренди був змінений з зазначенням строку оренди 20 років, про що сторони не домовлялись, та власник орендованої земельної ділянки - [PERSON] свій підпис в договорі оренди ставив, тому що був впевнений що надає свою землю в оренду лише на 10 років, а якщо б власник орендованої земельної ділянки - [PERSON] знав про строк дії договору 20 років, як зазначено в тексті договору оренди, то ніколи б не підписав зазначений договір, бо ці умови суперечать внутрішній волі та переконанню власника орендованої земельної ділянки - [PERSON] (Позивач), зазначені обставини не відповідають нормам ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), та є достатніми підставами для визнання спірного договору недійсним за рішенням суду. Стосовно підтверджень обставин, що вказую на недійсність спірного договору оренди, то цими підтвердженнями є безпосередньо сам спірний договір оренди в якому міститься підпис власника орендованої земельної ділялки - [PERSON], який фактично не давав згоду на передачу в оренду Відповідачу його земельної ділянки на строк 20 років, тобто між власником орендованої земельної ділянки - [PERSON] та Відповідачем було досягнуто домовленість про укладення договору оренди лише на 10 років, а Відповідачем протиправно без відома власника та Позивача було внесено зміни до договору шляхом збільшення строку дії договору до 20 років, що суттєво змінило його умови та не відповідає дійсній домовленості між сторонами. Також звертає увагу суду, що в тексті спірного договору оренди явно видно, що написи про строк дії - «20» років та кінець дії договору - «07.05.2027», зроблені іншою кульковою ручкою, товщина лінії прописаних цифр значно тонша за товщину лінії інших записів в договорі, що свідчить про те, що вказані цифри зроблені не одразу коли заповнювався весь текст договору, а пізніше, а саме вже після того, як Позивач поставив свій підпис в договорі, тобто Відповідач самовільно дописав вказані строки та не повідомив про це Позивача, тобто шахрайським способом ввів в оману Позивача. Справа була прийнята до провадження і вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Відповідачем до суду було подано відзив на позовну заяву в якому він вказав,що позивач в квітні 2007 року звертався усно до нього з приводу буцім то порушень умов договору, але це не відповідає дійсності тому що договір оренди укладений був лише 07 травня 2007 року а зареєстрований 22 травня 2007 року в Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії Центр ДЗК при Держкомземі України. Зазначає, що договір оренди землі між ним та [PERSON] укладався 07 травня 2007 року в його присутності, з яким він ознайомився і погодившись з умовами, строком оренди та орендною платою був ним підписаний, після чого тільки 22 травня 2007 року договір був ним зареєстрований в Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії Центр ДЗК при Держкомземі України. Стверджує, що [PERSON] на протязі десяти років отримував орендну плату відповідно умов договору оренди і ніяких претензій до нього не виказував. Письмово з пропозицією розірвати договір оренди також за вказані роки позивач до нього не звертався, і про визнання договору оренди недійсним з заявою до суду чи в інші інстанції не звертався. Звертає увагу суду на те, що будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог позивач не навів, тому такі вимоги не підлягають задоволенню. Зазначає, що на підставі орендних відносин з [PERSON] він, як фізична особа-підприємець сплачував земельний податок за [PERSON] який він зобов'язаний сплачувати, як підприємець за цивільно-правовими угодами. Так, на підтвердження цього надав копії квитанцій сплачених земельних податків за 2012-2017 роки. За ідентифікаційним номером [PERSON] видно суми утриманого податку за вказаний період. Договірні зобовязання з його боку виконувались належним чином, що підтверджується відомостями видачі орендної плати за земельний пай за 2012-2017 роки в яких [PERSON] власноруч ставив свої підписи. Посилається на те, що договір оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року підписував [PERSON] особисто в його присутності, отже, позовні вимоги з зазначених в позові підстав не підлягають задоволенню, оскільки договір оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року та акт приймання-передачі земельної ділянки від 25.05.2007 року був підписаний особисто [PERSON] за його власним волевиявленням, а отримання орендної плати засвідчило те, що його дії підтвердили дійсність договору. 05 жовтня 2018 року у справі закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, та просив застосувати до його вимог про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним строк позовної давності . Позивач у вступному слові зазначив, що 07 травня 2007 року він підписав договір оренди земельної ділянки з відповідачем не будучи юридично обізнаним, чесним та довірливим, підписав не заповнений бланк договору оренди, в якому на момент підписання орендодавцем не було зазначено строк дії 20 років, та не було зазначено період його дії з 07.05.2007 року по 07.05.2027 року, тому такий договір підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст.203, ст.215, 230 ЦК України. Представник позивача підтримав позивача, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні щодо позовних вимог позивача заперечував, зазначивши при цьому, що позивач звернувся до нього в 2007 році з пропозицією укласти договір оренди на належну йому на праві власності земельну ділянку, раніше з відповідачем також укладались договори оренди земельної ділянки і ніяких нарікань на орендні правовідносини з боку позивача не було. Основні пункти у договорі оренди ним були заповнені власноруч однією ручкою, а пункт стосовно строку дії договору ним було заповнено вже в присутності позивача та за його погодженням пізніше іншою ручкою. Договірні відносини ним виконувались належним чином і у встановлений договором строк постійно сплачувалась орендна плата, а також сплачувався земельний податок. Просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки відповідач ще в 2007 році після укладення договору звертався до нього з приводу його розірвання та знав про строк дії договору оренди земельної ділянки, який складав 20 років та відмовити позивачу в позові в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити в повному обсязі, застосувавши наслідки пропуску строку позовної давності. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача та відповідача, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], являється власником земельної ділянки площею 7,310 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, адреса знаходження земельної ділянки Мар'є-Дмитрівська сільська рада, кадастровий номер [NUMBER] (а.с.5). [PERSON], 07 травня 2007 року уклав договір оренди земельної ділянки, яка належить йому на праві приватної власності, з ФОП [PERSON] строком на 20 років. Договір зареєстрований у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №040713300844 від 22 травня 2007 року. Строк дії зазначеного договору складав період з 07 травня 2007 року до 07 травня 2027 року (а.с.6-8). Також в матеріалах справи є відомості про видачу орендної плати за земельний пай, за 2012 - 2017 рр. приватного підприємця [PERSON] позивачу [PERSON] (а.с.39-48). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначав, що підставою для визнання договору оренди земельної ділянки від 14 липня 2014 року недійсним, є недотримання вимог статей 203, 215, 230 ЦК України. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст. 2 Закону України "Про оренду землі"). Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України "Про оренду землі". Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частини 1-3, 5-6 статті 203 ЦК України визначають: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1ст.266 ЦК Українизі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності позбавляє можливості одержати судовий захист свого порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної 04.11.1950 р. ратифікованої із заявами та застереженнями 17.07.1997 р., яка набула чинності для України 11.09.1997 р. (далі - Конвенція), передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1.забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів; 2.запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). В судовому засіданні та матеріалами справи підтверджені ті обставини, що позивач знав, про укладення договору оренди землі від 07 травня 2007 року із відповідачем ФОП [PERSON], ще в квітні місяці 2007 року звертався до відповідача, що зазначено зокрема позивачем і в позовній заяві, спочатку усно, а потім письмово 29 липня 2017 року. Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність згідно із статтею 257 ЦК встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 258 ЦК передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (зокрема. Законом № 2343-ХІІ). Відповідно до статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3,4). Таким чином, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв'язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 23.08.2017 року за №3- 566гс17. Відповідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі, що розглядається, судом встановлено, що позивач [PERSON] знав, що на момент укладення із ФОП [PERSON] спірного договору оренди землі 07.05.2007 року , умови договору, і тому він мав можливість захисти порушені права на землю у встановлений законом трирічний строк, але його пропустив, не надавши обгрунтованих причин пропущення такого строку. Відповідно до статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має значення (п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року). Згідно з приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] ввів його в оману , що помилка є результатом навмисних дій іншого учасника правочину, тобто шахрайські дії з підробки в тексті договору оренди строку дії та кінцевого терміну дії договору, після того як договір оренди був підписаний власником орендованої земельної ділянки - ним самим, підробка строку дії договору зі сторони відповідача, яка зумовила спотворене формування волі власника землі, що теж тягне за собою визнання правочину недійсним. Згідно висновку експертів №58/59-18 щодо проведення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів по цивільної справи, встановлено, що в договорі оренди земельної ділянки від 07.05.2007 та акті про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 (умовно пронумеровані № 1) підчистка, травлення та виправлення у досліджуваних літерних та цифрових заийсах, а також підписах не проводилися; В акті про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 (умовно пронумерований № 2) підчистка, травлення та виправлення у досліджуваних літерних та цифрових записах, а також підписах не проводилися; В договорі оренди земельної ділянки від 07.05.2007 (умовно пронумерований № 2) в первинно виконаний рукописний запис «середньосуглинисті» вносились зміни шляхом підчистки ділянок паперу (механічне видалення спочатку виконаних елементів літер з поверхневим шаром паперу) з подальшим внесенням рукописного запису «середньозмиті»; В акті про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 (умовно пронумерований № 3) підчистка, травлення та виправлення у досліджуваних літерних та цифрових записах, а також підписах не проводилися. В договорі оренди земельної ділянки від 07.05.2007 (умовно пронумерований №3) в первинно виконаний рукописний запис «територіальної» вносились зміни шляхом виправлення (шляхом маскуванням корегувальною речовиною) з подальшим внесенням рукописного запису «протиерозійної». Рукописні записи "07 травня 07" на лицьовій стороні перших аркушів у 3-х примірниках договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 - виконані не [PERSON]. Рукописні записи "040713300844 22 травня 7" в графі "про що у державному реєстрі земель вчинено запис за №" та записи в графі "ініціали та прізвище посадової особи, яка провела держану реєстрацію)" у 3-х примірниках договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 виконані не [PERSON]. Рукописні записи якими заповнені графи договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 (3-х примірників) та акту про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 (3-х примірників) за винятком зазначених вище, виконані [PERSON]. На 3-х примірниках договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 рукописні записи: «7 травня 07», «20», «07.05.2027», підпис [PERSON] та рукописні записи «040713300844 22 травня 7» в графі «про що у державному реєстрі земель вчинено запис за №» та записи в графі «(ініціали та прізвище посадової особи, яка провела держану реєстрацію)» та рукописні записи «20» на 3-х примірниках акту про передачу та прийом земельної ділянки від 25.05.2007 були виконані неодночасно з основним текстом. Встановити, що раніше було здійснено підпис позивача [PERSON] в договору оренди земельної ділянки від 07.05.2007 року та в акті про передачу та прийому земельної ділянки від 25.05.2007 року зі строком дії на 20 років, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON], чи строк дії договору 20 років та кінцева дата дії договору 07.05.2027 року?» - експерту не надається можливим, у зв'язку з відсутністю методики встановлення гелєвих чорнил блакитного кольору (а.с.126-150). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При встановлених обставинах та досліджених доказах, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог. Позивачем не доведено факту порушення його прав, що свідчить про відсутність правових підстав для захисту цих прав шляхом визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 07 травня 2007 року між [PERSON] і [PERSON]. У зв'язку з викладеним вище, зважаючи також на те, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності, не надавши обгрунтованих причин пропущення такого строку, подану відповідачем заяву про застосування наслідків пропущення строків позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed