Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

23 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому після уточнень просив визнати інформацію, поширену [PERSON] під час чергової 21 сесії Жовтоводської міської ради VII скликання, що відбулася 25.01.2017 року, недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію члена та Голови постійної комісії з питань житлово-комунального господарства, містобудування, землекористування та комунальної власності Жовтоводської міської ради (далі - Комісія) [PERSON] та зобовязати [PERSON] публічно принести [PERSON] свої вибачення за поширену нею недостовірну інформацію. Свої вимоги обґрунтував тим, що він є депутатом Жовтоводської міської ради та Головою постійної комісії з питань житлово-комунального господарства, містобудування, землекористування та комунальної власності Жовтоводської міської ради затвердженої рішенням Жовтоводської міської ради VII скликання №6-2(1) VII від 02.12.2015 року (далі - постійна комісія ЖКГ). Окрім нього до складу зазначеної комісії входять інші депутати, в тому числі і відповідач. 25 січня 2017 року він разом з відповідачкою [PERSON] та іншими членами постійної комісії ЖКГ знаходилися в приміщенні будівлі міської ради по Бульвару Свободи, 33 в м.Жовті Води, де проводилось засідання чергової 21 сесії Жовтоводської міської ради VII скликання. Під час свого виступу на сесії відповідачка [PERSON] у присутності великої кількості осіб та представників засобів масової інформації, охарактеризувала членів постійної комісії з питань житлово-комунального господарства, містобудування, землекористування та комунальної власності, як осіб, що поняття не мають про питання, які розглядаються комісією та ставляться на голосування, що ця комісія є самою заангажованою в міській раді, що під час діяльності комісії ними вирішуються лише свої особисті питання підприємництва і бізнесу. Вважає, що відповідач своїми діями порушила його право на повагу честі та гідності, а перш за все зіпсована ділова репутація, оскільки він є публічною особою та представником місцевого самоврядування. Порушення його прав полягає, на його думку у тому, що такі образливі вислови в адресу членів комісії та надання характеристики їхнім діловим та моральним якостям, яка не відповідає дійсності, ганьбить їхню честь, гідність та ділову репутацію в очах невизначеного кола осіб, може сформувати негативну думку про членів комісії та їх особисті моральні і ділові якості. Також вважає, що відповідач під час виступу принизила його честь і гідність, ділову репутацію, висловивши свою субєктивну думку відносно членів очолю вальної ним постійної комісії. Таким чином, вважає, що висловлені відповідачем оціночні судження та думки, що стосуються нього особисто та членів комісії, слід визнати такими, що порочать його честь, гідність та ділову репутацію, порушують особисті немайнові права, які підлягають захисту в судовому порядку. На підставі ст.277 ЦК України, а саме презумпції добропорядності, просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 11.07.2017 року було відмовлено в залучені до справи співвідповідача [PERSON] (а.с.175). Позивач в судовому засіданні позов підтримав за підставами, що в ньому вказані, додатково пояснив, що відеозапис із зазначеним в позові засіданням сесії із виступом відповідача був розповсюджений в мережі Інтернет за допомогою ресурсів Жовтоводської міської організації Радикальної партії [PERSON]. На обґрунтування свого позову надав докази, що свідчать про задовільну роботу комісії та депутатів, які входять до її складу. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що [PERSON] виступила на згаданій сесії з дотриманням регламенту, її промова не була зупинена, після її промови ніхто з членів комісії, в тому числі позивач не виступили з відповіддю. Висловлена нею інформація є оціночним судженням, її особистою думкою, тому не підлягає спростуванню. Просили в його задоволенні відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Рішення Жовтоводської міської ради від 02 грудня 2015 року № 6-2 (І)/VІІ «Про утворення постійних комісії Жовтоводської міської ради VІІ скликання та обрання голів комісій» була створена постійна комісія з питань житлово-комунального господарства, містобудування, землекористування та комунальної власності Жовтоводської міської ради. Також даним рішенням було затверджено персональний склад зазначеної комісії, до якого ввійшла, в тому числі відповідач [PERSON], а позивача [PERSON] було обрано головою комісії.(а.с.6-8). З дослідженого в судовому засіданні відеозапису вбачається, що 25 січня 2017 року в приміщенні будівлі міської ради по Бульвару Свободи, 33 в м.Жовті Води проводилось засідання чергової 21 сесії Жовтоводської міської ради VII скликання. Під час цієї сесії виступали депутати міської ради, в тому числі виступила відповідач [PERSON] Під час свого виступу, вона охарактеризувала членів постійної комісії з питань житлово-комунального господарства, містобудування, землекористування та комунальної власності, як осіб, що поняття не мають про питання, які розглядаються комісією та ставляться на голосування, що ця комісія є самою заангажованою в міській раді, що під час діяльності комісії ними вирішуються лише свої особисті питання підприємництва і бізнесу (диск - а.с.46). Посилання на вказаний відеозапис з виступом відповідача, який знаходиться на ресурсах сайту «Ютуб», було розповсюджено в мережі Інтернет за допомогою сайту Жовтоводської міської організації Радикальної партії [PERSON] (а.с.172). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що на сесії виникла суперечка, з приводу того, що відповідач в адресу членів комісії некоректно виразилася, сказала, що вони вирішують приватні інтереси, а не займаються державною справою. Після її виступу, його реакція була негативна, він задав питання, які є претензії конкретно до нього, але відповіді не отримав. Публічно інформацію бачив в Інтернеті. В доповіді [PERSON] на адресу позивача були якісь вирази, але які саме він не памятає. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що проживає по вул.Гвардійська. 38/2. працює начальником сірчанокислотного цеху на СХІД ГЗК, являється членом комісії ЖКГ, стосунки зі сторонами по справі ділові, робочі. Під час засідання Жовтоводської сесії від [PERSON] почув, що вона звинуватила усіх членів комісії, що вони є некомпетентними, заангажованими і не заглиблюються в суть питань, які розглядаються, що вони своїми діями сприяємо бізнесменам в м. Жовті Води. Потім він бачив цей виступ в соціальних мережах. Вважає, що це не є правдою. Він не бачив інформацію, яка була оприлюднена на сайті [PERSON], а бачив в «Ютубі» виступ [PERSON] Відповідач висловлювала питання і говорила до усіх членів комісії. Не погоджується з усіма фактами, що висловила [PERSON] Комісія розглядає всі питання, які надходять на її розгляд. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є головою громадської організації "Жовтоводська Ініціатива". [PERSON] є членом цієї організації. Стосунки з сторонами по справі нормальні, позитивні. Вона з членами громадської організації була присутня на сесії неодноразово, контролювала виконання рішень сесії. Вона була присутня на сесії, коли виник конфлікт. Вважає, що вискакування [PERSON] на сесії не обґрунтовані, [PERSON] позитивна людина, грамотна, компетентна, не корупційна, у нього організація отримує грамотну консультацію. Публічно його охарактеризувати в негативному вигляді це незаслужено. Питань як у члена виконкому у неї немає до членів комісії. Конкретно до позивача висловлювань не було, було висловлювання до усіх членів комісії. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є членом і секретарем комісії ЖКГ. [PERSON] встала на вказаній сесії і сказала, що комісія з ЖКГ разом з [PERSON] заангажовані і вирішують свої фінансові питання. Йому не відомі такі випадки, щоб розглядали питання одного із членів комісії, а він голосував за своє питання. Також додав, що не памятає точно чи звучало прізвище [PERSON] у виступі відповідача. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що працює в Жовтоводському Водоканалі начальником відділу збуту, займав посаду секретаря міської ради. На 21 черговій сесії розглядалось питання стосовно, якого в сусідній залі розгорілися дебати, та головуючий на засіданні нікому зауважень не робив, стосовно висловлювань і виступу депутатів. [PERSON] і інші депутати користувалися правом виступу відповідно до регламенту і його не порушували. Депутат [PERSON] не називала прізвища позивача. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона депутат міської ради, працює в централізованій бібліотечній системі, бібліотекарем. [PERSON] на вказаній сесії говорила про роботу комісії ЖКГ, спокійно біля мікрофону, вона озвучила свою позицію, нікого не принизила, прізвищ ніяких не називала. Якщо під час виступу [PERSON] когось образила, то ця людина повинна була б встати і якось відреагувати на це, але ніхто цього не робив. Також додала, що їй відомо про публікацію, дослівно не памятає, але образливих слів не чула. Відповідно до Конституції України та ст. ст. 270, 275, 297 ЦК України фізична особа має право як на повагу до гідності та честі, так і право на захист свого особистого немайнового права. За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до ст. 297 ЦК України - кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно ч.ч. 1,4 ст. 277 ЦК України - фізична особа, особисті немайнові права якої порушене внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до статті 277 ЦК України оціночні судження не є предметом судового захисту, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини про тлумачення положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України 07 липня 1997 року №475/97-ВР. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації. Зі змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, критики представників влади і державних органів, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, чи викладення своїх думок при написанні звернень, скарг є однією з найважливіших свобод людини. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 12 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Право висловлювати судження, оцінку, думку гарантовано статті 34 Конституції України. Це право також закріплено у ст. 10 Європейської конвенції "Про захист прав людини і основних свобод", ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97, яка відповідно до статті 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Згідно зі ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідач [PERSON] під час виступу 27 січня 2017 року на сесії Жовтоводської міської ради, висловила свою думку щодо роботи комісії з питань житлово-комунального господарства, містобудування, землекористування та комунальної власності Жовтоводської міської ради. З огляду на зміст вищевказаного виступу, суд вважає, що така інформація не є фактичними твердженнями, а була висловлена як думка відповідача [PERSON], є оціночними судженнями, що виражають суб'єктивну думку останньої з приводу діяльності комісії з питань житлово-комунального господарства, містобудування, землекористування та комунальної власності Жовтоводської міської ради. Посилання позивача на те, що викладена інформація є недостовірною, завдала значної шкоди, його честі, гідності та діловій репутації та спростовується, на його думку, наданими ним доказами про задовільну роботу комісії (листами про оголошення подяки на адресу комісії та її голови, звітами про роботу комісії), суд не приймає до уваги, оскільки, як зазначено вище, оціночні судження не підлягають спростуванню і позивачем не доведено факт приниження його особистої ділової репутації за умови тих правовідносин, що виникли між сторонами. Як роз'яснено у пп. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" N 1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. У зв'язку зі внесенням з 27.03.2014 року змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було виключено (скасовано), а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачем її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Згідно з положеннями ст. 10 ЦПК України позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Враховуючи вище викладене, судом не встановлено сукупності усіх чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, не доведено факт приниження ділової репутації саме позивача, за умови тих правовідносин, що виникли між сторонами, а відповідно - й факту спричинення немайнової шкоди, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача відсутні. Крім того, у відповідності до вимог п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року N 1, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Також суд звертає увагу на те, що позивач має право на захист свого приватного життя за п.2 ст.10 Європейської конвенції з прав людини, але межа цього захисту його репутації має бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення його дій як посадової особи. Таким чином, будучи призначеною на посаду, яка надає особі публічність, позивач обмежив своє право на приватність життя, оскільки набув статусу публічної особи. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. В силу ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На обґрунтування понесених судових витрат відповідач надала угоду про надання правової допомоги від 07.06.2017 року з адвокатом [PERSON] (а.с. 67) та розписку про отримання ним грошових коштів в сумі 2000 грн. як плату за представлення інтересів згідно вказаної угоди. Проте, враховуючи положення ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, суду надано письмові докази витрат відповідача на правову допомогу, проте враховуючи положення ст.1 зазначеного вище закону від 20.12.2011 року, витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. мають бути стягнуті з позивача на користь відповідача частково, відповідно до кількості часу проведення адвокатом [PERSON] в судових засіданнях, що згідно журналів судових засідань (а.с.138-142, 149) складає 2 год.45 хв. або 2,75 години. Інших доказів або розрахунків вчинення дій, повязаних з правовою допомогою поза судовим засіданням, суду не надано. Тому сума витрат на правову допомогу має бути розрахована в наступному порядку (1600*40%)*2,75 = 1760 грн. [PERSON] ця сума витрат на правову допомогу має бути стягнута з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved