Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

11 серпня 2007 року між позивачем та відповідачкою був укладений кредитний договір № DZR0GA00000078, згідно якого відповідачка отримала від банку кредит у розмірі 75950 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та зобов'язалася щомісяця в період сплати надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається: з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Згідно умов кредитного договору за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом, відповідачка сплачує позивачеві пеню від суми простроченого платежу в розмірі, передбаченому договором. Забезпеченням виконання відповідачкою зобов'язань за кредитним договором виступала іпотека житлового будинку по [ADDRESS], що належить відповідачці на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 24 липня 2007 року Криничанської селищною радою Криничанського району Дніпропетровської області. В порушення умов кредитного договору відповідачка [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 03 жовтня 2013 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 245732 гривні 04 копійки, заборгованість за кредитом становить 52399 гривень 56 копійок, по процентам за користування кредитом 94979 гривень 79 копійок, заборгованість по комісії 7000 гривень, пеня 91352 гривні 56 копійок. Тому позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DZR0GA00000078 від 11 серпня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити відповідачку та стягнути з неї 2457,32 гривень судового збору. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, про день слухання справи сповіщена належним чином. Дослідивши докази по справі суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою 11 серпня 2007 року, у відповідності до ст.553 ЦК України, укладено кредитний договір № DZR0GA00000078, згідно умов якого відповідачка отримала від банка кредит у розмірі 75950 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 серпня 2014 року та зобов'язалася щомісяця в період сплати надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Згідно умов кредитного договору за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом, відповідачка сплачує позивачеві пеню від суми простроченого платежу в розмірі, передбаченому договором. Водночас, 11 серпня 2007 року, між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено іпотечний договір № DZR0GA00000078, відповідно до якого ПАТ КБ «ПриватБанк» було передано в іпотеку будинок, що розташований в [ADDRESS], загальною площею 123,30 кв.м, житловою площею 64,80 кв.м. Відповідно до п.35.5 договору, сторони оцінили вищевказаний предмет іпотеки у 100 000 гривень. Відповідачка кредитні зобов'язання не виконує, тому ПАТ КБ «ПриватБанк» було відправлено письмову вимогу № 30.1.0.0/2-564 від 19 серпня 2013 року про усунення порушення. Відповідачем на даний час вимога не виконана, та станом на 03 жовтня 2013 року заборгованість відповідача перед банком складає 245732 гривні 04 копійки, а саме: за кредитом - 52399 гривень 56 копійок; по процентам за користування кредитом - 94979 гривень 79 копійок; заборгованість по комісії - 7000 гривень; пеня - 91352 гривні 69 копійок; Частиною 2 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Ст.7 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрати на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов Іпотечного договору. Згідно ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.39 Закону України "Про іпотеку" суд, при винесенні рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, має право застосувати спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури, встановленої ст.38 Закону України "Про іпотеку", тобто продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якому покупцеві за ціною, визначеною за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна незалежним суб'єктом оціночної діяльності. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості відповідача перед банком є такою, що підлягає до задоволення. З приводу позовної вимоги про виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, ч.1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" зазначає, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У ч.2 та ч.3 ст.40 цього ж закону визначено певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Outcome: partial