Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

11.07.2017 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення з нього страхового відшкодування в порядку регресу в сумі 7 136 грн. 65 коп. 16 травня 2018 року Центральним районним судом м. Миколаєва ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь Моторного (транспортне) страхове бюро України суму матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги у розмірі 6616 грн. 65 коп. та 1500 грн. витрат на правову допомогу. Стягнуто з [PERSON] на користь Моторного (транспортне) страхове бюро України судовий збір у розмірі 1600 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 09.10.2019 року заяву [PERSON] - задоволено. Заочне рішення від 16 травня 2018 року скасовано і призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 17.01.2020 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач через свого предсиавника адвоката Третьякову Я.Ю. просить відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування заперечень посилається на те, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки відповідно до норм діючого законодавства України, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував на той час своє трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем , що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки , а не безпосередньо водієм. Транспортни йзасіб УАЗ 469 , р\\н [NUMBER] належить військовій частині, жодних договрів про повну матеріальну відповідальність з ним не укладалося. На той час він проходив військову служба на посаді солдата-водія, отже не повинен нести відповідальність за завдану матеріальну шкоду при виконанні своїх трудових обов`язків. Ухвалою суду від 18.11.2020 року клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено. Витребуваон з Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку інформацію, в який період транспортний засіб УАЗ 469, реєстраційний номер [NUMBER] належав військовій частини [NUMBER] , у випадку неналежності саме цій військовій частині повідомити, якій військовій частині належав транспортний засіб УАЗ 469, реєстраційний номер [NUMBER] на період 03.09.2015 року і чи перебував [PERSON] на той час на військовій службі чи у трудових відносинах з ВЧ [NUMBER] та надати відповідні належним чином завірені копії документів. У випадку неналежності даного транспортного засобу будь-якій військовій частині прошу повідомити коли транспортний засіб вибув з користування, списаний чи проданий . 29.12.2020 року на виконання вимог ухвали суду надані витребовувані докази. 21.12.2020 року представником відповідача надані суду додаткові докази. Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначеноправу до судового розгляду по суті на 08 квітня 2021 року. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність , позов підтримав, просив про задволення позову. Представник відповідача адвокат Третьякова Я.Ю. у судовому засіданні позов заперечила з викладених в заявах з процесуальних питань підстав, просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 03.04.2015 року полісом №АІ/7492002 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, був застрахований транспортний засіб Fiat Linea, р/н [NUMBER] , страхувальником якого є [PERSON] 03 вересня 2015 року, близько 11 год. 45 хв., [PERSON] , керуючи транспортним засобом УАЗ 469, реєстраційний номер\~ [NUMBER] , рухаючись займаючи одночасно дві смуги\~ для руху проспектом Героїв Сталінграду в м. Миколаєві, в районі будинку № 9-Р, порушивши п.п. 10.1, 11.2, 11.10, 13.1 Правил дорожнього руху України, не обрав безпечного бокового інтервалу та допустив зіткнення з транспортним засобом Fiat, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався крайньою лівою смугою руху в попутному напрямку. Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Відповідно до Звіту №100 від 01.10.2015 року, матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля Fiat Linea, р/н [NUMBER] , в результаті його пошкодження при ДТП складає 17 237,83 грн. Згідно ремонтної калькуляції №873/1 від 21.09.2015 р., вартість ремонту автомобіля Fiat Linea, р/н [NUMBER] становить 7939,98 грн. Наказом №6432 від 14.12.2015 р. МТСБУ наказано сплатити [PERSON] 6616,65 грн. за шкоду заподіяну в результаті ДТП. Відповідно до платіжного доручення №6432рв від 15.12.2015 р., МТСБУ виплачено страхове відшкодування у сумі 6616,65 грн. \~Постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 28.09.2015 року, за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено на [PERSON] , [INFO] , який проходить військову службу на посаді водія військової частини [NUMBER] , адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. Відповідно до відповіді від 11.12.2020 № 5569/юк Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку, транспортний засіб УАЗ 469, в\\н [NUMBER] , 1984 р.в., з 17 червня 2015 року і по теперішній час належить військовій частині [NUMBER] . Згідно службового листа ВЧ [NUMBER] від 12.12.2020 № 696, прапорщик [PERSON] , 1968 р.н., дійсно проходив службу у військовій частині [NUMBER] у період з 27.08.2016 року по 11.09.2018 року. З витягу з наказу командира ВЧ [NUMBER] № 170 від 29.08.2016 року слідує, що прапорщик [PERSON] до 26.08.2016 року перебував на посаді старшого водія автотранспортного відділення автотранспортного взводу роти матеріально-технічного забезпечення ВЧ [NUMBER] . Як вбачається з військового квитка [NUMBER] [PERSON] , [INFO] - в період з 28.04.2015 по 26.08.2016 року він проходив військову службу у ВЧ [NUMBER] на посаді старшого водія . Так, предметом даного позову є вимога про відшкодування шкоди (сплаченого страхового відшкодування). Спірні правовідносини сторін урегульовано, зокрема, нормами Цивільного кодексу України, Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". В силу положень статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно із частиною 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17. У даній справі судом установлено, що військовослужбовець [PERSON] на момент дорожньо - транспортної пригоди працював старшим водієм ВЧ [NUMBER] і, виконуючи свої службові обов`язки особисто, керував наданим йому в управління автомобілем "УАЗ-469" військовий номер [NUMBER] . Суд зазначає, що відповідно до п. 1.6. ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Відповідно до довідки Миколаївського ЗВ ВСП Міністерства оборони України, автомобіль "УАЗ-469" військовий номер [NUMBER] належить військовій частині [NUMBER] . Згідно із ч.1 ст.3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління. Як вбачається з приписів ч. 1 ст. 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. При цьому, положеннями Закону 1961-VI закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Відповідно до частин 1, 4 статті 21 вказаного Закону з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом. Проте, як установлено судом, цивільно-правова відповідальність відповідача станом на момент вчинення ДТП застрахована не була. З урахуванням наведеного, слід розрізняти поняття "особа, яка несе відповідальність за завдану шкоду" та "особа, яка завдала шкоду". Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Таким чином, за шкоду, завдану при таких обставинах відповідальність покладається на роботодавця-власника джерела підвищеної небезпеки під час виконання трудової діяльності її працівником- в даному випадку старшим водієм ВЧ [NUMBER] [PERSON] . Отже, МТСБУ неправильно звернулося до відповідача у зв`язку з тим, що відповідач не є тією особою, що несе відповідальність за нанесену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої [PERSON] , оскільки у даному випадку, судом установлено, що шкоду потерпілому завдано відповідачем під час виконання службових обов`язків, а транспортний засіб належний відповідачу-роботодавцю повинен бути застрахований в силу вимог Закону № 1961-VI. На підставі викладеного, заявлені позивачем позовні вимоги до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування в порядку зворотної вимоги не підлягають задоволенню як заявлені до неналежного відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.

Outcome: dismissed