Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права на частку у спадковому майні, визнання майнових прав забудовника. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що вона є донькою [PERSON], яка померла [INFO] року та [PERSON], який помер [INFO] року. Зазначає, що об»єктом спадкового майна після смерті матері є земельна ділянка [ADDRESS] площею 0.0528га, яку вона приватизувала за рішенням Чернівецької міської ради № 175/5 від 14.03.2000 року та ? частини 3 -х кімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 58.7 кв.м., в тому числі житлової 38.8 кв.м. Вказує, що спадкоємцями на вказану квартиру після смерті матері за законом був її батько, є вона і племінник [PERSON] Що стосується земельної ділянки, то на підставі заповіту її успадкував відповідач [PERSON], він є власником земельної ділянки згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 28.10. 2015 року, однак вважає, що на час відкриття спадщини об»єктом якої є земельна ділянка [ADDRESS] площею 0.0528га. після смерті матері, її батько мав обов»язкову частку , так як на той час був непрацездатним за віком і дане право не залежить від змісту заповіту і в цьому випадку рішення суду про визнання недійсним заповіту не вимагається. Посилаючись на вимоги ст.. 1241 ЦК України, крім наведеного мотивує вимоги і тим, що оскільки її батько прийняв спадщину після смерті своєї дружини і не відмовився від обов»язкової частки на спадщину, обсяг спадкового майна повинен бути збільшений, зокрема земельної ділянки [ADDRESS] площею 0.0528га., оскільки оформити свої спадкові права батько не встиг так як помер до спливу 6 місячного строку після смерті матері. Отже, вже після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина за законом яка складається з 5/6 часток квартири та 1/6 частки земельної ділянки вищенаведеної, тобто права на обов»язкову частку у майні, на який склала заповіт [PERSON] При цьому, посилається на те, що на вказаній земельній ділянці [ADDRESS] знаходиться садовий будиночок, який до 1992 року побудували за життя її батьки. Обгрунтовує вимоги і тим, що вона своєчасно прийняла спадщину після смерті батьків,вважає, що має право і ? від обов»язкової частки батька у праві на означену вище земельну ділянку, з цих підстав вважає, що свідоцтво на право на спадщину за заповітом від 28.10.2015 року виданого на ім.»я [PERSON] слід визнати недійсним та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку, а також визнати майнове право забудовника з подальшим правом здачі в експлуатацію і отримання відповідного свідоцтва на садовий будиночок, який не є предметом спадкування, оскільки він не зданий в експлуатацію і на нього відсутнє право власності і оскільки вона не має на даний час доступу спірної земельної ділянки і садового будиночку на ній розташованого, не може і провести оцінку цієї споруди. В судовому засіданні позивач [PERSON] в її інтересах представника [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили вимоги задовольнити; у наданих суду поясненнях позивач посилалася на обставини аналогічно зазначеним в позові. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], в наданих поясненнях вважав, що останньою обрано невірний спосіб захисту її прав, а також наголосив на тому, що загальна вартість майна, що мав успадкувати [PERSON] складає 214 947, 58 грн., із них обов'язкова частка гр. [PERSON] дорівнює 35 824, 60 грн.; вартість успадкованого ним майна складала би: 59680 грн. - (52360 грн. за частку квартири та 7320, 52 грн. грошові вклади). 59 680 грн.(успадковане) &gp; 35 824, 60 грн. (обов'язкова частка). Отже, виходячи із розрахунків, частка майна, що залишилась не заповіданою, більша порівняно із розміром обов'язкової частки у спадщині, то обов'язковий спадкоємець - [PERSON] не має права на частку із заповіданого майна його довірителя. При цьому, у поясненнях зазначив, що оскільки спірний садовий будинок був збудований без відповідного дозволу та проекту, він не є окремим об'єктом нерухомого майна і не може самостійно функціонувати без земельної ділянки, тому правових підстав визнавати право забудовника на нього за позивачем немає і в такому разі до позивача, як до спадкоємця, разом з іншими спадкоємцями, які прийняли спадщину, переходить лише право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва, або ж він повинен на загальних підставах доводити своє право власності н а будівельні матеріли. Просив, в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити. Позиція представника в судовому засіданні була підтримана і відповідачем [PERSON], який просив також в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, оскільки вважав, що у відповідності до вимог чинного закону було видано йому свідоцтво про право на спадщин за заповітом 28.10.2015 року на земельної ділянки [ADDRESS] площею 0.0528га. Суд, вислухавши пояснення позивача, в її інтересах доповнення представника та пояснення відповідача, доповнення представника відповідача; дослідивши надані сторонами докази, приходить до висновку про відсутність правових відстав для задоволення позовних вимог [PERSON] При цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями1216,1217 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO], виданого відділом РАЦС Чернівецького міського управління юстиції [INFO] р. помер [PERSON] місце смерті м. Чернівці (а.с. 11). Аналогічне вбачається і з витребуваних матеріалів спадкової справи № 525/2014 до майна померлого [INFO] року [PERSON] (а.с. 45-51). З витребуваних матеріалів спадкової справи № 523/2014 до майна померлої [INFO] року [PERSON], вбачається що остання померла [INFO] року в м. Чернівці актовий запис 421 (а.с. 118). Згідно із ст. 1262 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця…. Померлі [INFO] року [PERSON] та [INFO] р. [PERSON] були рідними матір»ю і батьком позивача [PERSON] що підтверджується: - свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с. 8); - свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9); Відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до свідоцтва про спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Прядко І.І., майно [PERSON] яка померла [INFO] року по 1/3 частці кожний, є її донька [PERSON], чоловік [PERSON] та її внук [PERSON], мати якого [PERSON] померла [INFO] року у тому числі з урахуванням 2/3 часток від яких відмовилася на його користь внучки [PERSON], [PERSON] на права на вклади та пайові грошові внески (в.с.12), а також свідоцтва про право на спадщину за законом, яке складається з ? частки трьохкімнатної квартири № 20 загальною площею 58,70 кв.м. в тому числі житлової 38.80 кв.м. розташованої в [ADDRESS], оціночною інвентаризаційною вартістю 45790.00 грн.(а.с. 14) та 4/6 часток цієї ж квартири, після смерті [PERSON] який помер [INFO] року згідно свідоцтва про право на спадщину за законом по 4/6 частці кожний, є його донька [PERSON] та його внук [PERSON], мати якого [PERSON] померла [INFO] року у тому числі з урахуванням 2/3 часток від яких відмовилася на його користь внучки [PERSON], [PERSON] (а.с.14 оборот) та Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с. 13, 15); Частиною 1 статті 1276 ЦК встановлено: якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Судом установлено, що позивачка є донькою померлої [INFO] року [PERSON] та [INFO] р. [PERSON]; останні являлися батьками позивача [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) Т.І. що підтверджується: - свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с. 8); - свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9); свідоцтва про народження [PERSON] (а.с. 21). Аналогічне вбачається і з матеріалів досліджених судом спадкової справи № 525/2014 до майна померлого [INFO] року [PERSON] (а.с. 45 - 115). З огляду на наведене позивачка має право на спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], як спадкоємець другої черги за законом в порядку спадкової трансмісії. Разом з цим, судом також встановлено, що згідно даних з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності земельна ділянка (кадастровий номер [NUMBER], площею 0.0528 га. датою державної реєстрації з 22.09.2015 року земельної ділянки [ADDRESS] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Прядко І.І. у формі власності приватної 1/1 частки належить власнику [PERSON] (а.с.18). З Державного акту на право приватної власності на землю вбачається план зовнішніх меж вказаної земельної ділянки (а.с.20). Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Мотивуючи позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Прядко І.І. земельної ділянки 16 з кадастровим номером [NUMBER], площею 0.0528 га. датою державної реєстрації з 22.09.2015 року цільовим призначенням для ведення садівництва за адресою м. Чернівці садівниче товариство «Ексітон» вул. Заставнянська, власником якої являється відповідач (а.с.127-131), позивач [PERSON] посилається на необхідність судового захисту, враховуючи той факт, що на теперішній час спірну земельну ділянку [PERSON] має намір відчужити, а також з підставі того, що вона, як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька, має право на цю ділянку в порядку спадкової трансмісії. Судом крім наведеного установлено, що відповідно до заповіту від 21.03.2011 року [PERSON] (за життя) належну їй на праві власності земельну ділянку номер [ADDRESS] на території садівничого товариства Ексітон заповідала своєму онукові [PERSON] (а.с. 134,135). Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про спірну земельну ділянку вбачаються її загальні відомості та відомості про державну реєстрацію земельної ділянки, відомості про власника та відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, а також кадастровий план земельної ділянки на місцевості з описом меж на місцевості. Даними дослідженим відносно проведеного звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки номер [ADDRESS] на території садівничого товариства Ексітон становить 1457.28 грн. Наведене вище вбачається з дослідженої спадкової справи № 523/2014 до майна померлої [INFO] р. [PERSON] (а.с. 116). Відповідно до пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» підставами для визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Отже вирішуючи справу по суті суд повинен встановити, чи уповноважений був нотаріус на вчинення такої нотаріальної дії, як видача свідоцтва про право на спадщину, а також чи мала особа право на спадкування, чи отримано спадкоємцем спадщину, чи стосується прав та інтересів третіх осіб видача спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах, або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Статтею 66 Закону України «Про нотаріат» встановлено: на майно, що переходить за право спадкоємства до спадкоємців нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину за порядком, встановленим цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть бути за згодою інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців може бути прийнята в письмовій формі і подана нотаріусу, згідно із ст. 67 Закону України «Про нотаріат». Згідно із ст. 68 Закону України «Про нотаріат» спадкоємці за законом, які позбавлені можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкоємців, включені до свідоцтва про право на спадщину. Судом установлено що свідоцтво про право на спадщину за заповітом (що оспорюється) 28.10.2015 року дане свідоцтво було посвідчено державним нотаріусом першої Чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І.І. що спадкоємцем в заповіті майна [PERSON] яка померла [INFO] року заповідала її внукові [PERSON] на спадщину, на яку видане свідоцтво складається з земельної ділянки (кадастровий номер [NUMBER], площею 0.0528 га. датою державної реєстрації з 22.09.2015 року земельної ділянки [ADDRESS] і видано власнику [PERSON] Аналогічне вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що відповідно вбачається до матеріалів означеної вище спадкової справи (а.с. 116); з якої також вбачається, що до нотаріуса звернулась і позивач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті померлого батька [PERSON], матері [PERSON], а також відповідач [PERSON] як спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] З метою вдосконалення порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України наказом Міністерства юстиціі України № 296/5 від 22 лютого 2012 року затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (надалі Порядок). Згідно пунктів 5.10., 5.11. Глави 10 Розділу ІІ Порядку, при визначенні розміру обов'язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного Кодексу України встановлено, що обов'язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов'язкової частки у спадщині, нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов'язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом. При визначенні розміру обов'язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. Пунктом 5.12. Глави 10 Розділу ІІ Порядку передбачено, якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов'язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов'язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов'язкової частки у спадщині, обов'язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає з заповіданої частини спадкового майна. Отже, при визначенні розміру обов'язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі). Якщо спадкодавець розпорядився в заповіті всім своїм майном, не вказавши при цьому обов'язкового спадкоємця, за останнім визнається право на обов'язкову частку у всьому спадковому майні. Якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов'язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов'язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов'язкової частки у спадщині, обов'язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна. Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Із матеріалів вищенаведених спадкових справ вбачається, що кожна із сторін посилалась на звіти про оцінку спадкового майна, які знаходяться у матеріалах спадкових справ. Отже, після смерті дружини [PERSON] - [PERSON], яка померла [INFO] відкрилась спадщина на її майно, а саме: - земельну ділянку [ADDRESS] площею 0,0528га, вартістю 35905 грн.; - ? частки трьохкімнатної квартири [ADDRESS] вартістю 157 081 грн.; - вклади у банківській установі та кредитній спілці на загальну суму 21 961, 58 грн. та було визначено коло спадкоємців, зокрема: - [PERSON] - чоловік померлої, фактично прийняв спадщину; - позивачка - [PERSON], донька померлого; - внук, у порядку представлення, померлої доньки спадкодавця - [PERSON]. Загальна вартість майна, що мав успадкувати [PERSON] складає 214 947, 58 грн., із них обов'язкова частка [PERSON] дорівнювала 35 824, 60 грн.; вартість успадкованого ним майна складала би: 59680 грн. - (52360 грн. за частку квартири та 7320, 52 грн. грошові вклади). Тобто, 59 680 грн.(успадковане) &?щ; 35 824, 60 грн. (обов'язкова частка). Саме на наведене звернуто правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.12. 2013 року (справа № 6-46217св13) та від 01.07.2015 року по справі № 6-9844св15). Отже, як вбачається з розрахунків, частка майна, що залишилась не заповіданою, більша порівняно із розміром обов'язкової частки у спадщині, то обов'язковий спадкоємець - [PERSON] не мав права на частку із заповіданого майна [PERSON]. Враховуючи викладені обставини, встановлені в ході розгляду даної справи, на теперішній час у суду немає законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання за позивачем права власності на спадкове майно Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачем майнове право забудовника як спадкоємиці за законом з правом здачі садового будинку розташованого на земельній ділянці 16, площею 0,0528га 16 у садівничому товаристві «Ексітон» по вулиці Заставнянській у місті Чернівці в експлуатацію та отримання на її ім.»я документів що посвідчують право власності, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у постанові №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" (п.6), право власності на самочинно збудовані житлові будинки,будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" (п.7, 8), якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. Враховуючи те, що спірний садовий будинок був збудований, без відповідного дозволу та проекту, він не є окремим об'єктом нерухомого майна і не може самостійно функціонувати без земельної ділянки, тому правових підстав визнавати право забудовника на нього за позивачем немає. У такому разі до позивача, як до спадкоємця, разом із іншими спадкоємцями, які прийняли спадщину, переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва, або ж він повинен на загальних підставах доводити своє право власності на будівельні матеріли. Згідно роз»яснень Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у листі № 24-753/04-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним, а є незавершеним. Визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок відповідно до чинного законодавства України є неможливим. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України N 2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року N 2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed