Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу - плати за користування частиною будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та компенсації комунальних послуг. [PERSON] обґрунтував свої вимоги тим, що 17 грудня 2010 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який 24 жовтня 2013 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області у справі № 501/2656/13-ц було розірвано. Відповідач з того моменту і до 16 грудня 2015 р. проживала у його будинку і оскільки перестала бути членом його сім'ї, то зобов'язана оплатити проживання у його будинку та компенсувати сплату комунальних послуг. Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову та просив відмовити у його задоволенні мотивуючи тим, що будинок, який належить позивачу не є житловим та призначений для тимчасового проживання, стягнення боргу за проживання неможливе без укладеного договору та за минулий період часу. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши докази по справі встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини приходить до наступного. 17 грудня 2010 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка після реєстрації шлюбу взяла прізвище - [PERSON]. Згідно рішення Іллічівського міського суду Одеської області, яке набрало чинності 04 листопада 2013 року, - шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. З листопада 2013 року по грудень 2015 року [PERSON] проживала будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], який належить [PERSON] на праві власності. Стаття 156 ЖК України визначає права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири). Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витр атах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За статтею 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем не було укладено договору найму будинку. Позивач обґрунтував розмір плати за поживання у будинку виходячи із встановленого законом мінімальної розміру плати від надання фізичною особою в оренду об'єктів нерухомості, що передбачено пп.170.1 ст. 170 Податкового кодексу України. Відповідно до листа Іллічівської міської ради від 18.09.2015 року № 2/Г-13/98 рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 18.12.2008 року № 1475 «Про встановлення мінімальної місячної орендної плати за користування нерухомим майном фізичних осіб» встановлена мінімальна орендна плата в розмірі 7,81 грн. за один квадратний метр. Судом не приймаються до уваги доводи представника відповідача про те, що будинок позивача не є житлом, оскільки відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них, а ст. 380 ЦК України визначає, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.Як вбачається із технічного паспорту на домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], воно є капітального типу. Доводи представника відповідача про те, що не може бути стягнена плата за проживання, оскільки не укладено договір найму, судом також не приймається до уваги. Частина 3 ст. 13 ЦК України встановлює, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Судом встановлено, що відповідач проживала у будинку позивача та користувалась ним, достовірно знаючи, що останній заперечував проти цього та подав до суду позов про її виселення, а тому враховуючи принцип справедливості та розумності,суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення плати за проживання у мінімальному розмірі підлягають задоволенню. Окрім того, суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги без договору, якщо вони фактично ними користувалися. Кримінальне законодавство дещо ширше тлумачить поняття "житло" у порівнянні з цивільним та житловим нормативно-правовим матеріалом. З цього приводу слід згадати Постанову Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 12;"Про судову практику в справах про корисливі злочини проти приватної власності". Житло - це приміщення, яке призначене для постійного чи тимчасового проживання людей (приватний будинок, квартира, кімната в готелі, дача, садовий будинок тощо), а також ті його складові частини, які використовуються для відпочинку, зберігання майна або задоволення інших потреб людини (балкони, веранди, комори тощо). Не можуть визнаватися житлом приміщення, не призначені і не пристосовані для постійного чи тимчасового проживання (відокремлені від жилих будівель погреби, гаражі, інші будівлі господарського призначення). Згідно з вимогами ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини;як джерело права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції". Щодо практики Європейського суду з прав людини поняття "житло" у п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р.) охоплює не лише житло фізичних осіб. Воно може поширюватися на офісні приміщення, які належать фізичним особам, а також офіси юридичних осіб, їх філій та інші приміщення. Слід звернути увагу на те, що поняття "житло" в сенсі ст. 8 Конвенції означає швидше "домівка" і тлумачиться доволі широко. Ним охоплюються: - місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству (наприклад, традиційне циганське шатро, див рішення у справі "Баклі проти Сполученого Королівства"(Case of Backley v. the United Kingdom) від 25 вересня 1996 р., Заява № 20348/92, п. 53); - місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання (рішення у справі "Гіллоу проти Сполученого Королівства" (Case of Gillow v. the United Kingdom) від 24 листопада 1986 р., серія А, № 109, п. 46); - житло, яке має статус "службового" (справа "Новоселецький проти України"; (Case of Novoseleskiy vUkraine) від 22 лютого 2005 року, Заява № 47148/99); - власність, яку особа щороку займає певний проміжок часу; - приміщення, пов'язані з професійною діяльністю (офіси) адвоката (рішення у справі Німітц проти Німеччини (Case of Niemietz v. Germany) від 16 грудня 1992 р., Серія А, № 251-В, п. 29; "Смірнов проти Росії" (Case of Smirnov v. Russia) від 7 червня 2007 р., Заява № 71362/01) чи нотаріуса (рішення у справі "Пантелеєнко проти України" (Case of Panteleyenko v. Ukraine) dsl 29 xthdyz 2006 р., Заява № 11901/02); - офісні приміщення (рішення у справі "Бук проти Німеччини" (Case of Buck v. Germany) від 28 квітня 2005 р., Заява № 41604/98; рішення у справі "Ромен і Шміт проти Люксембургу" від 25 лютого 2003 р.); - складські приміщення (рішення у справі "Товариство "Колас Ест" та інші проти Франції" (Case of Societe Colas Est and Others v. France) від 16 квітня 2002 р., Заява № 37971/97). Позовні вимоги про стягнення коштів в рахунок компенсації сплачених комунальних послуг також є обґрунтованими. Судові витрати розподіляються між сторона згідно до ст. 88 ЦПК України

Outcome: approved