Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» 5236,24 грн. матеріальної шкоди та 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, мотивуючи заявлені вимоги тим, що вказані збитки були заподіяні йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини водія [PERSON], цивільна відповідальність якого застрахована у відповідача. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 листопада 2013 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на користь позивача 5236,24 грн. матеріальної шкоди та 122,4 грн. судових витрат на правову допомогу. Вирішено питання судових витрат. В задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено. В апеляційній скарзі представник ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції необґрунтовано, без дотримання вимог ст. 36.2 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції станом на дату укладання полісу 28 листопада 2012 року), дійшов до висновку про необхідність стягнення зі страхової компанії 5236,24 грн., оскільки відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля позивача було проведено декількома ФОП, які не є платниками податку на додатну вартість, отже і підстави для доплати сум ПДВ відсутні. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині задоволення вимог стосовно відшкодування матеріальної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи частково позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивач особисто сплачував вартість відновлювального ремонту власного автомобіля, тому відповідно вимог ст. 36 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" з відповідача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 5236,24 грн. Також суд прийшов до висновку про необхідність стягнення витрат на правовому допомогу у розмірі 122,4 грн. Відмовляючи в частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд, пославшись на ст. 26-1 вищевказаного закону, зазначив, що страхова компанія є неналежним відповідачем, оскільки під час ДТП позивач не зазнав ушкоджень здоров'я. З таким висновком суду першої інстанції частково погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. По справі встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 07 березня 2013 року з вини третьої особи [PERSON], належний [PERSON] автомобіль ВАЗ 21114 д.н.з. [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 квітня 2013 року [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 6). Згідно калькуляції вартості відновлювального ремонту автомобіля, акту виконаних робіт від 25 червня 2013 року, товарних чеків та квитанції позивачем були понесені витрати на ремонт транспортного засобу у розмірі 22996,2 грн. (а.с. 10-11, 12, 16, 19, 22). Відповідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/0440984, [PERSON] застрахував свою відповідальність у відповідача за завдану шкоду третім особам під час ДТП. Забезпеченим транспортним засобом є автомобіль МАЗДА 6 д.н.з. [NUMBER], яким він керував під час ДТП. З листа ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» від 01 червня 2013 року вбачається, що після розгляду наданих до компанії документів за страховим випадком було складено страховий акт № 132751622-1 та прийнято рішення про виплату [PERSON] страхового відшкодування в розмірі 16759,96 грн. Виплату страхового відшкодування розраховано за вирахуванням податку на додану вартість (а.с. 7). З наданих позивачем на адресу страхової компанії калькуляції, актів виконаних робіт та свідоцтв про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців (а.с. 10-22) вбачається, що вказані підприємці не є платниками податку на додану вартість. Колегія суддів не може погодитись з висновком суду про необхідність стягнення зі страхової компанії суми податку на додану вартість, враховуючи наступне. Так, відповідно положень ст. 36.2 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний, зокрема, у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо за рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Судом першої інстанції не враховано, що страхове відшкодування було виплачено страховою компанією в повному обсязі в розмірі 16759,96 грн., а сума ПДВ 5236,24 грн, яка не доплачена, могла бути виплачена лише за наявності документального підтвердження оплати ремонту у ФОП - платників ПДВ. ПДВ не є матеріальним збитком, а є податком, який має бути перерахований до державного бюджету платником цього податку, який зареєстрований відповідним чином та має свідоцтво платника ПДВ. Тому висновок суду першої інстанції про те, що кошти в сумі 5236,24 грн. мають бути відшкодовані позивачу, оскільки він поніс такі витрати на ремонт, є хибним. Натомість, матеріали справи містять копії свідоцтв платників єдиного податку, виданих на ім'я суб'єктів господарювання [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з яких вбачається, що зазначені особи є фізичними особами-підприємцями та сплачують фіксовану ставку єдиного податку, відповідно 5%, 20% та 20% (а.с. 15, 18, 21). Вказані відомості не є належними підтверджуючими доказами того, що сума ПДВ була перерахована виконавцями ремонтних робіт до державного бюджету, а отже і відсутні докази, що позивачем при оплаті відновлювального ремонту автомобіля понесені витрати з ПДВ. Таким чином, вимога позивача про стягнення зі страхової компанії недоплаченого страхового відшкодування, а саме, суми, яка необхідна для сплати податку на додану вартість, не ґрунтується на вимогах закону. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 листопада 2013 року в частині задоволених вимог про стягнення 5236,24 грн. матеріальної шкоди.

Outcome: approved