Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

\~\~\~\~ 16 грудня 2016 року до Михайлівського районного суду запорізької області надійшла позовна заява від Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної злочином. Згідно позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 187 447,00 грн. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 січня 2014 року по справі №321/2391/13-к встановлено вину [PERSON] у порубці 821 дерева, які знаходились на ділянці захисного лісового насадження залізниці перегону «ст. Бурчак - ст. Пришиб», внаслідок чого [PERSON] інтересам Державного підприємства «Придніпровська залізниця» в особі відокремленого структурного підрозділу «Запорізька дистанція захисних лісонасаджень» була завдана матеріальна шкода на загальну суму 187 447,00 гривень. Згідно зазначеної ухвали дії [PERSON] були кваліфіковані за ст. 246 КК України, як незаконна порубка дерев і чагарників у лісах, захисних та інших лісових насадженнях, що заподіяло істотну шкоду. Цією ж ухвалою [PERSON] звільнений від кримінальної відповідальності за ст. 246 КК України у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження № 12013080390000074 у відношенні [PERSON] за ст. 246 КК України - закрито. Вказана ухвала суду оскаржена не була та набрала законної сили. При цьому, матеріальна шкода завдана інтересам Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на загальну суму 187 447,00 грн. відшкодована не була. Крім того, позивачем зазначається, що перебіг позовної давності необхідно відліковувати саме з 16 січня 2014 року, тобто з моменту винесення ухвали Михайлівським районним судом Запорізької області, якою було встановлено заподіяння матеріальної шкоди інтересам Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на загальну суму 187\~447,00 грн., тобто встановлено порушення прав позивача та визначена особа, яка вчинила кримінальне правопорушення. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що факт заподіяння матеріальної шкоди та розмір завданих збитків позивачем не було доведено належними доказами. Крім того, просив суд застосувати наслідки пропуску стоків позовної давності, надавши відповідну письмову заяву (а.с. 43). Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. В ході розгляду справи було встановлено, що 25 грудня 2013 року [PERSON] була написана заява про його згоду на звільнення від кримінальної відповідальності у звязку зі закінченням строків давності (а.с. 21). Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 січня 2014 року по справі №321/2391/13-к, провадження №1-кп/321/23/2014 звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ст. 246 КК України у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження № 12013080390000074 у відношенні\~ [PERSON] за ст. 246 КК України закрито (а.с. 20). Відповідно до клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, цивільний позов в межах кримінального провадження не був заявлений (а.с. 41-42). Зі змісту вказаної ухвали суду вбачається, що органами досудового розслідування встановлено, що в період з 2 по 11 грудня 2008 року [PERSON], [INFO], порушуючи природоохоронне законодавство України, не маючи дозволу на порубку дерев, ввів в оману громадян: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], доручивши їм провести порубку лісозахисних насаджень, які належали Державному підприємству «Придніпровська залізниця» в районі перегону «ст. Бурчак - ст. Пришиб», 1169 залізничного км, пікет №4 -10, який розташований в Михайлівському районі, Запорізької області. На підставі злочинних дій [PERSON], зазначеними особами, була проведена вирубка дерев лісозахисних насаджень в смузі відводу залізничної дороги, а саме 821 дерев діаметром від 20 см до 100 см різноманітних порід. Тим самим [PERSON] порушив ст. ст. 68, 211 Земельного кодексу України, ст. ст. 5, 12 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. ст. 24, 39 Лісового кодексу України, п. 7 «Положення про порядок поділення лісів на категорії та виділення особо захисних лісних ділянок» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 733 від 16 травня 2007 року. Внаслідок порубки 821 дерева, які знаходились на ділянці захисного лісового насадження залізниці перегону «ст. Бурчак - ст. Пришиб», інтересам Державного підприємства «Придніпровська залізниця» в особі відокремленого структурного підрозділу «Запорізька дистанція захисних лісонасаджень», була завдана матеріальна шкода на загальну суму 187 447 гривень. Дії [PERSON] кваліфіковані за ст. 246 КК України, як \~незаконна порубку дерев і чагарників у лісах, захисних та інших лісових насадженнях, що заподіяло істотну шкоду, що є злочином середньої тяжкості. Зі змісту вищевказаної ухвали суду, постановленої у кримінальному провадженні відносно [PERSON], також вбачається, що після повідомлення про підозру у вчиненні злочину передбаченого ст. 246 КК України, до суду надійшло клопотання про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, яке судом було задоволено. Також було зясовано, що [PERSON] не оскаржував ухвалу суду, отже погодився з тим, що його звільнено від кримінальної відповідальності, а не винесено відносно нього виправдувального вироку, тобто його не було виправдано, а звільнено від відповідальності за не реабілітуючими підставами, тим самим фактично [PERSON] визнав свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні. Зі змісту тієї ж ухвали суду встановлено суму матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в розмірі 187\~447,00 грн. Згідно\~ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний звязок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, його вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Причинний звязок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає обєктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Положення указаної норми стосуються виключно деліктного заподіяння шкоди. Деліктне зобовязання - це зобовязання, що виникло внаслідок протиправного та винного заподіяння шкоди деліктоздатною особою. Воно виникає там, де заподіювач шкоди й потерпілий не перебували між собою у зобовязальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобовязальних правовідносин. За правилами загальної цивільно-правової відповідальності законодавство передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог\~ст. 1166 ЦК України\~покладено на відповідача (постанова Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14). Особа, яка вимагає відшкодування збитків, повинна довести факт заподіяння шкоди, розмір понесених збитків, безпосередній причинно-наслідковий зв'язок між заподіянням шкоди і збитками. Згідно розяснень, що містяться в п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»,\~звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінчення строків давності (ст. 49 КК) застосовується за наявності обставини вчинення нею певного умисного злочину при умові переконання суду в тому, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені\~КК. Відповідно до розяснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 лютого 2004 року № 12 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ», звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Закриття справ щодо таких осіб є проявом загальної тенденції розвитку кримінального законодавства у напрямі пом'якшення відповідальності за злочини невеликої та середньої тяжкості, вчинені вперше, законодавчим втіленням державного гуманізму, наданням державою людині, яка оступилася, можливості виправитися. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи. Згідно п.7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до частини четвертої\~статті 61 ЦПК\~України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати\~\~питання лише про\~\~розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями\~статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого). Закриття провадження по кримінальній справі у звязку із закінченням строку давності, не звільняє особу від обовязку відшкодувати в установленому законом порядку матеріальні збитки, завдані нею державним, громадським організаціям або громадянам. Закриття кримінального провадження не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності, а ухвала про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому\~ЦПК України. Аналогічна позиція вказана зокрема і у п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4. Згідно п. 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 "Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна"\~у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства. Згідно\~ст. 128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Слід зазначити, що вказана ухвала суду від 16 січня 2014 року в силу положень ст.ст.\~57-60,\~64 ЦПК України\~є належним, допустимим письмовим доказом, який підтверджує доведеність позовних вимог. З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості вимог позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням. Разом з цим, за наслідками судового розгляду суд дійшов до переконання щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даними вимогами, виходячи з таких підстав. Стаття 256 ЦК визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом предявлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.267 ЦК). Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст.261 ЦК. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 60 ЦПК\~України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, про що зазначено у правовій позиції ВСУ\~у справі за N 6-2469цс16 від 16.11.2016 року. З клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності вбачається, що про скоєння кримінального правопорушення та завдання шкоди позивачу стало відомо в грудні 2008 року, про що свідчить: складений акт про лісопорушення № 18 від 3 грудня 20008 року, протокол огляду місця події від 11 грудня 2008 року, яким зафіксовано проведення вирубки 821 дерева лісозахисних насаджень в смузі відводу залізничної дороги в районі перегону «ст. Бурчак - ст. Пришиб», 1169 залізничного км, пікет №4 -10, який розташований в Михайлівському районі, Запорізької області, довідка щодо матеріальної шкоди. \~На думку суду прийняття постанови про порушення кримінальної справи або внесення відомостей до ЄРДР, проведення досудового розслідування, розгляд клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи відомостей про спричинення шкоди, здатних підтвердити факт початку перебігу строку позовної давності. Аналогічна правова позиція викладенау постанові ВСУ\~у справі за N 6-1263цс15 від 2 березня 2016 року. В свою чергу, з даним позовом ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» звернулося до суду\~16 грудня 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності від часу, коли позивач мав можливість довідатись про порушення права та заподіяння шкоди (грудень 2008 року). Обставин, які б свідчили на користь переривання строку позовної давності, при розгляду даного спору судом не встановлено. Таким чином за наслідками розгляду даної справи суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення даного позову в силу пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з вимогами. На підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного, ст.ст. 88,\~209-218 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed