Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося з позовом до відповідачів [PERSON], спільного польсько-українського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "АЛВІТРАНС" ЛТД, [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Позивач мотивує свій позов тим, що 19 грудня 2007 року між ЗАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 40/мк про надання останньому кредиту в сумі 32000,00 доларів США на строк до 15 грудня 2011 року з виплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16,0 % річних за умови погашення позичальником заборгованості за кредитом та відсотками шляхом здійснення щомісячних рівних платежів відповідно до графіку. З метою забезпечення виконання [PERSON] умов вищевказаного кредитного договору 19 грудня 2007 року між ЗАТ КБ "Приватбанк" та спільним польсько-українським підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю "АЛВІТРАНС" ЛТД, [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки 40/мк, 40/мк-1 та 40/мк-2, відповідно до яких поручителі зобов'язувалися перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 40/мк від 19 грудня 2007 року. Оскільки всупереч умовам вищевказаних договорів своїх зобов'язань відповідачі належним чином не виконали, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів у користь банку кредитну заборгованість в розмірі 145899,32 доларів США, що станом на 08 вересня 2015 року еквівалентно 3225833,97 гривень, а також понесені ним судові витрати. Відповідачі [PERSON], [PERSON] не з'явилися в судове засідання і від них не надійшло повідомлення про причини їх неявки. Про час, день і місце проведення даного судового засідання [PERSON], [PERSON] були повідомлені належним чином. В судовому засіданні представник позивача - публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" Савицька Г.Р. зменшила позовні вимоги та пояснила, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2012 року з відповідачів вже стягнуто 63319,24 доларів США у рахунок погашення заборгованості по вищевказаному кредиту. На підставі наведеного позивач просить стягнути солідарно з відповідачів в користь банку залишок заборгованості по кредиту, що утворився станом на 30 грудня 2015 року (з врахуванням різниці між загальною сумою заборгованості та сумою заборгованості, що стягнута на підставі судового рішення від 19 квітня 2012 року) в розмірі 104521,81 доларів США, що станом на 30 грудня 2015 року еквівалентно 2486573,79 гривень, а також понесені судові витрати в розмірі 37298,61 грн. Представник позивача ствердила, що вищевказана заборгованість складається з відсотків за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань та штрафів, нарахованих в період з моменту набуття законної сили судовим рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, а саме з 03 травня 2012 року по 30 грудня 2015 року.Крім цього, представник позивача просила суд постановити ухвалу про повернення надмірно сплаченого судового збору в розмірі 11088,90 грн. В судовому засіданні відповідач [PERSON] просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В судовому засіданні представники відповідача - спільного польсько-українського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "АЛВІТРАНС" ЛТД Величко С.О. та Стельмащук В.В. позову не визнали з підстав, викладених у запереченні на позов, та просили відмовити у його задоволенні у зв'язку із спливом строку позовної давності, оскільки останній платіж позичальник [PERSON] здійснив 23 грудня 2008 року, а тому встановлений договором поруки п'ятирічний строк позовної давності сплив 23 грудня 2013 року, що і є підставою для відмови в позові. Крім того, представники відповідача зазначають, що кредитним договором № 40/мк від 19 грудня 2007 року встановлено кінцевий строк виконання зобов'язання - 15 грудня 2011 року, а тому банк мав право пред'явити вимогу до поручителя протягом шести місяців від дня настання такого строку виконання зобов'язання. У зв'язку з цим представники відповідача вважають, що на підставі ч.4 ст.559 ЦК України порука є припиненою у зв'язку із закінченням строку її чинності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні і що стверджується матеріалами справи, між ЗАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] 19 грудня 2007 року було укладено договір про надання кредиту на рефінансування транспортних засобів № 40/мк (а.с.13-14), згідно з п.п.1.2, 1.3, 4.1 якого позичальнику [PERSON] надавався кредит в сумі 32000,00 доларів США на строк до 15 грудня 2011 року з виплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16,0 % річних за умови погашення позичальником заборгованості за кредитом, відсотками та комісією шляхом здійснення кожного місяця щомісячних платежів згідно графіку (а.с.15). Пунктом 4.1 кредитного договору від 19 грудня 2007 року № 40/мк передбачено сплату позичальником відсотків в розмірі 16,0 % на рік, а також комісії за резервування ресурсів в розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Пунктом 4.3 кредитного договору від 19 грудня 2007 року № 40/мк при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11 даного договору, передбачено сплату позичальником відсотків в розмірі 32,0 % на рік від суми залишку непогашеної заборгованості. Пунктом 6.1 кредитного договору від 19 грудня 2007 року № 40/мк передбачено сплату позичальником пені в розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня. Пунктом 6.6 кредитного договору від 19 грудня 2007 року № 40/мк передбачено сплату позичальником штрафу в розмірі 250,00 грн. + 5% від суми позову при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобов'язань, передбачених даним договором, більше ніж на 120 днів. Пунктом 6.8 кредитного договору від 19 грудня 2007 року № 40/мк встановлено строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди та неустойки тривалістю 5 років. Крім того, судом встановлено, що 19 грудня 2007 року на виконання умов кредитного договору № 40/мк між ЗАТ КБ "Приватбанк" та спільним польсько-українським підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю "АЛВІТРАНС" ЛТД, [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки 40/мк, 40/мк-1 та 40/мк-2 (а.с.17, 18), згідно з п.п.2, 3 яких Поручителі зобов'язуються перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за кредитним договором № 40/мк, а у разі порушення боржником виконання зобов'язання кредитор має право вимагати від поручителів виконання зобов'язання боржника перед кредитором згідно з умовами кредитного договору. Як вбачається із статуту публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (а.с.23), ПАТ КБ "Приватбанк" є правонаступником закритого акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк". У відповідності з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч.3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Пунктом 5 Договорів поруки 40/мк, 40/мк-1 та 40/мк-2 передбачено, що у випадку невиконання боржником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобов'язання. 06 березня 2015 року відповідачам - спільному польсько-українському підприємству у формі товариства з обмеженою відповідальністю "АЛВІТРАНС" ЛТД, [PERSON], [PERSON] надсилались вимоги про повернення кредиту із зазначенням невиконаного зобов'язання, що підтверджується копіями таких вимог (а.с.7-10), а також реєстром згрупованих поштових відправлень (а.с.11-12). Пунктом 11 Договорів поруки 40/мк, 40/мк-1 та 40/мк-2 передбачено, що договір діє до повного виконання зобов'язань за кредитною угодою. Пунктом 12 Договорів поруки 40/мк, 40/мк-1 та 40/мк-2 встановлено строк позовної давності тривалістю 5 років. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно з ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом. Таким чином з огляду на вищенаведене суд вважає, що непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року в справі № 6-170цс13. Поряд з цим рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2012 року (а.с.5) стверджується, що ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до вищевказаного суду з позовом до ПАТ "Акцент-Банк", [PERSON], спільного польсько-українського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "АЛВІТРАНС" ЛТД, [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 40/мк - в березні 2012 року. У зв'язку з вищенаведеним, посилання представників відповідача на те, що договір поруки, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та спільним польсько-українським підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю "АЛВІТРАНС" ЛТД, припинив свою дію, не знайшло свого підтвердження, виходячи з того, що у кредитному договорі від 19 грудня 2007 року № 40/мк строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - 15 грудня 2011 року. Отже, право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту виникло у кредитора з 15 грудня 2011 року протягом наступних шести місяців. За таких обставин, на думку суду, банком не пропущено передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк звернення до поручителя, ураховуючи, що з позовом до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська банк звернувся в березні 2012 року. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2012 року, яке набрало законної сили 03 травня 2012 року (а.с.75-76), стверджується, що із [PERSON], спільного польсько-українського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "АЛВІТРАНС" ЛТД, [PERSON], [PERSON] в користь публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" було стягнуто 63319,24 доларів США, з яких тіло кредиту становить 26388,17 доларів США, заборгованість по відсотках - 21466,92 доларів США, заборгованість по пені - 12419,13 доларів США, 31,31 доларів США - штраф (фіксована частина), 3013,71 доларів США - штраф (відсоток від суми заборгованості). Як вбачається із уточненого розрахунку заборгованості за кредитним договором від 19 грудня 2007 року № 40/мк позичальником [PERSON] станом на 30 грудня 2015 року (а.с.81-84), заборгованість відповідачів перед публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк", з врахуванням різниці вже стягнутих вищевказаним рішенням суду тіла кредиту, відсотків та пені, становить: 32346,03 доларів США - заборгованості по відсотках, 67188,54 доларів США - заборгованості по пені, 10,51 доларів США - штраф (фіксована частина), 4976,73 доларів США - штраф (відсоток від суми заборгованості), а всього - 104521,81 доларів США (32346,03 + 67188,54 + 10,51 + 4976,73 = 104521,81). За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст.530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У абз.1, 2 п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, виходячи із того, що строк дій договору закінчився 15 грудня 2011 року, ухвалено судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набуло чинності, суд вважає, що нарахування процентів за користування кредитними коштами, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачене. Разом із тим, на думку суду, у відповідача виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст.625 ЦК України. Позовних вимог про стягнення сум з підстав, передбачених ст.625 ЦК України, позивач не заявляв. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з боржника та його поручителів відсотків, пені та штрафів, нарахованих в період після закінчення терміну дії кредитного договору, є безпідставними, а, відтак, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, ст.ст.509, 526, 530, 526, 530, 559, 599-612, 631, 1050 ЦК України,

Outcome: dismissed