Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

В квітні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося з позовом до [PERSON], в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором поруки № 30007Z25 від 02 лютого 2007 року, укладеного між АТ "УкрСиббанк" та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу за реєстровим № 136 [PERSON], а саме, квартиру, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. 1-ї [PERSON][ADDRESS], що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири, для задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк», що виникли на підставі Договору про надання споживчого кредиту № 11113659000 від 02 лютого 2007 року в розмірі 8696.60 дол. США - заборгованість по кредиту та процентам та 4091.75 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, з яких: 7517.41 дол. США - кредитна заборгованість, 1179.19 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості; 4091,75 грн - пеня за прострочення сплати процентів. Встановити спосіб реалізації нерухомого майна, що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування квартири, а саме, шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначеною на підставі оцінки майна, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності проведеною відповідно до законодавства. 15.07.2016 позивачем була подана заява «про зміну предмету позовних вимог». В даній заяві позивач уточнив вимоги, просив встановити початкову ціну нерухомого майна 573000 грн та за рахунок вартості реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» в розмірі 8696,6 доларів США заборгованість по кредиту та процентам та 4091,75 грн пені (а.с.58 том2). Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 20 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить оскаржуване рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 20 липня 2016 року скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин. Зокрема, судом не досліджено та не надано оцінку доказам щодо ринкової вартості предмета іпотеки. Судом не враховано вимог ч.6 ст.38, ст.39 Закону України «Про іпотеку» та помилково зроблено висновок про відмову в задоволенні позовних вимог у звязку з тим, що позовні вимоги не містять початкової вартості предмета іпотеки вираженої в грошовій формі. Апелянт вказує на те, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено вимоги щодо самостійного визначення ціни предмета іпотеки у грошовому виразі та відображення такої ціни за змістом позовних вимог. Вимога для позивача доводити вартість майна при предявленні позову про звернення стягнення на майно чинним законодавством не встановлена та не входить до предмету доказування. Також, на думку апелянта, судом не враховано правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 у справі № 6-1205цс15, а також розяснення, викладені в п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», вимоги ч.6 ст.38, ст.39, ч.2 ст.43 Закону України «Про іпотеку». Крім того, апелянт звертає увагу суду на той факт, що визначення «не співмірності» належним чином не обґрунтовано ні нормами відповідного законодавства України, ні будь-якими належними доказами. В судовому засіданні представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги і просили їх задовольнити. Представники відповідача та представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечували, надавши відповідні пояснення. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом по справі встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 02.02.2007 між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк" та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту №11113659000, згідно з яким банк надав [PERSON] кредит у розмірі 38000,00 доларів США. В свою чергу [PERSON] зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 38000,00 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених даним договором (п.1.1 Договору). Відповідно до п.1.2.1 Договору надання кредиту (грошових коштів) здійснюється на підставі заяви позичальника у наступний термін: 02 лютого 2007 року. Відповідно до п.1.2.2 Договору позичальник [PERSON] «у будь-якому випадку зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток № 1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 01 лютого 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу ІІ даного договору на підставі будь-якого з п.п.2.3, 4.9, 5.3, 5.5,5.6,5.8,5.10,7.4,9.2,9.14 Договору». (а.с.6 том 1). В забезпечення зобов'язань за договором про надання кредиту №11113659000 від 02.02.2007 був укладений договір поруки з [PERSON], крім того, між [PERSON] та АКІБ "УкрСиббанк" було укладено іпотечний договір №30007Z25, відповідно до якого в іпотеку було передано квартиру № 65, загальною площею 63,2 кв. м., що є особистою приватною власністю [PERSON] та знаходиться за адресою м. Чернігів, вул. 1-ї [PERSON], буд. 4. Загальна вартість квартири згідно з Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 13441946, виданого Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації 02 лютого 2007 року 40815,00 грн.. За домовленістю сторін вартість предмету іпотеки на дату укладання договору складає 276015,00 грн.. Відповідно до п.1.2 Іпотечного договору іпотека майна розповсюджується на всі його складові частини та додатки. Відповідно до п.5.4 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, чи на підставі виконавчого надпису нотаріуса після невиконання іпотекодавцем у 30-ти денний строк вимоги, згідно до повідомлення надісланого у порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до п.5.4.1 Іпотечного договору реалізація предмета іпотеки, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не буде встановлено цим договором. Початкова ціна предмета іпотеки для його продажу з публічних торгів встановлюється у розмірі зазначеному в п.1.1 цього договору, або, за вимогою іпотекодержателя, визначається незалежними субєктами оціночної діяльності, призначеними іпотекодержателем (а.с.14 том 1). Згідно з довідкою-розрахунком ПАТ «УкрСиббанк» розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 0011113659000 від 02.02.2007 станом на 20.03.2015 року становить: заборгованість за кредитом 7517,41 дол. США, заборгованість по процентам за користування кредитом 1179,19 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом 4091,75 грн. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 липня 2016 з боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнута заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11113659000 від 02.02.2007 станом на 20.03.2016 в розмірі 8696,60 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 4091,75 грн. На виконання п.5.4 іпотечного договору №30007Z25 та ст.35 Закону України «Про іпотеку» 15.10.2014 [PERSON] та [PERSON] були направлені вимоги про сплату кредитної заборгованості станом на 24.09.2014 в сумі 7517,41 доларів США, простроченої заборгованості по процентам в сумі 714,31 доларів США (а.с.47,49,52 том 1). Повідомлення кредитором [PERSON] та [PERSON] було здійснено у спосіб, встановлений п. 9.16 договору про надання споживчого кредиту за адресами які повідомляли вказані вище особи при укладені договорів. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в частині визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки, крім того сума заборгованості є неспівмірною з вартістю іпотечного майна. Суд дійшов висновку, що порушення основного зобовязання не завдає збитку іпотекодержателю та не змінює його прав, а тому відповідно до ст. 39 ч.3 Закону України «Про іпотеку» є підставою для відмови в позові. Проте колегія суддів апеляційного суду частково не погоджується з мотивами відмови в позові. Відповідно до ч.3 ст.39 Закону України «Про іпотеку», суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Згідно з ч.2 ст. 22 ЦК України, збитками, окрім іншого є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За змістом Закону України «Про банки та банківську діяльність», банк є кредитно-фінансовою установою, яка здійснює грошові розрахунки, акумулює грошові кошти та інші цінності, надає кредити та здійснює інші послуги за фінансовими операціями з метою одержання прибутку. Невиконання третьою особою свого обовязку по вчасному поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом позбавляє позивача можливості використовувати у своїй діяльності ці кошти, що, відповідно, завдає кредитно-фінансовій установі збитків. З цього приводу доводи апеляційної скарги є слушними. Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом правової позиції ВСУ від 23.12.2015 у справі №6-1205цс15, а також неврахування вимог ч.6 ст.38, ст.39 Закону України «Про іпотеку» щодо відсутності початкової вартості предмета іпотеки вираженої в грошовій формі, колегія суддів до уваги не приймає. В правовій позиції ВСУ у справі за № 6-1239 цс16 вказано, що суд повинен зазначити в рішенні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку». Дана правова позиція узгоджується з правою позицією ВСУ від 23.12.2015 у справі №6-1205цс15, на яку посилається апелянт. Суд першої інстанції детально проаналізував обидва висновки спеціалістів про оцінку предмету іпотеки від 20.04.2016 (ТОВ з ІК «Верітекс») (а.с.65 том 2) та від 13.07.2016 (субєкту оціночної діяльності ФОП [PERSON]Ю.) (а.с.111 том 2) і зробив вірний висновок, що за наявності висновків спеціалістів з різною ціною одного й того ж обєкту без призначення відповідної експертизи та надання останньою кваліфікованого висновку суд, за відсутністю в нього спеціальних знань, позбавлений можливості встановити реальну ціну предмета іпотеки. Колегією суддів апеляційного суду також розяснювалася сторонам ч.4 ст. 10 ЦПК України. Клопотання про призначення ескпертизи сторони не заявили. З огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості висновку суду про відмову в позові Окрім викладеного вище, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції не звернув уваги на п.9.1 Договору про надання кредиту №11113659000 від 02.02.2007, згідно з яким, у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником [PERSON] своїх зобовязань за цим договором, відшкодування заборгованості перед Банком за цим договором проводиться шляхом стягнення з поручителя/гаранта (у разі наявності), чи шляхом звернення стягнення на заставлене майно що є забезпеченням за даним договором та/або активи (кошти і майно) позичальника на вибір Банку. Відповідно до ч.1 ст. 546, ст. 547 ч.1 та ч.1 ст.548 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Аналізуючи вказаний вище пункт договору слід зазначити, що сторони під час укладання договору про надання кредиту визначилися з альтернативним порядком відшкодування заборгованості перед банком, зокрема, передбачено або стягнення боргу з поручителя, або шляхом звернення стягнення на заставлене майно. Згідно з ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.6 та 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору. Як зазначалося вище, рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 липня 2016 з боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнута заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11113659000 від 02.02.2007 станом на 20.03.2016 в розмірі 8696,60 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 4091,75 грн. Звернувшись з позовом до поручителя [PERSON] позивач ПАТ «УкрСиббанк» реалізував своє право, визначене п. 9.1 договору про надання споживчого кредиту №11113659000 від 02.02.2007, обравши саме такий спосіб захисту своїх прав. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині викладення мотивів відмови в позові.

Outcome: partial