Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

03.07.2020 року (згідно дати поштового відправлення) [PERSON] звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом до [PERSON] про стягнення з останнього на користь АТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Одеського обласного управління AT "Ощадбанк" заборгованості за договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, заяви про приєднання від 08.06.2019 року №1139906/210916 станом на 03.06.2020 року в розмірі 21344,15 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.06.2019 року між АТ "Державний ощадний банк України" та [PERSON] було укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), шляхом підписання заяви про приєднання №1139906/210916. За умовами договору відповідачу відкрито поточний рахунок № [NUMBER] в гривні на умовах тарифного пакету "Мій комфорт" та надано платіжну картку типу "MasterCard Debit Standard". Складовою вказаної заяви на приєднання є заява на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), згідно якої клієнту на його картковий рахунок встановлено кредитний ліміт в розмірі 24000 грн на картковий рахунок № [NUMBER] , плата за користування є фіксованою та складає 38% річних. Додатково вказав, що відповідно до запровадження стандарту IBAN, поточний рахунок позичальника було змінено з рахунку № [NUMBER] на [NUMBER] . Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав повністю. Відповідач за умовами договору зобов`язаний здійснювати оплату послуг банку за проведення операцій за рахунком у розмірі, встановленому Тарифами. У разі виникнення простроченої заборгованості за рахунком та кредитом, її непогашення у строки, визначені правилами, клієнт гарантував повернення сум такої заборгованості банку всіма належними йому коштами, майном, майновими правами, тощо. Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та інших платежів за договором та застосовувати процедуру звернення стягнення на майно клієнта згідно чинного законодавства України. Відповідач продовжує порушувати умови договору, не погашаючи допущену прострочену заборгованість зі сплати основного боргу, нарахованих відсотків та неустойку. Станом на 03.06.2020 року за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 21344,15 грн, яка складається з боргу за кредитом в сумі 19177,44 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1826,13 грн, комісії в сумі 145,53 грн, пені за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 97,42 грн, заборгованості по пені за несвоєчасне погашення процентів в сумі 37,99 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 43,32 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів в сумі 9,84 грн, втрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 2,10 грн, втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів в сумі 4,38 грн (а.с.1-4). Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 23.07.2020 року відкрито провадження в даній справі. Визначено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами. 07.08.2020 року від представника позивача надійшла заява щодо розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримав та задовольнити. Відповідач [PERSON] за наслідком вручення йому 04.08.2020 року, у відповідності до вимог ч.7,8 ст.128 ЦПК України копії ухвали про відкриття провадження в справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих документів за зареєстрованим у встановленому прядку міцем проживання, відзиву на позовну заяву чи інших клопотань до суду не подав. Суд на підставі ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши представлені докази, суд доходить наступного. Так, в судовому засіданні відповідно до матеріалів справи встановлено, що 08.06.2019 року між АТ "Державний ощадний банк України" та [PERSON] було укладено Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), шляхом підписання Заяви про приєднання від 08.06.2019 року №1139906/210916. За умовами договору відповідачу відкрито поточний рахунок № [NUMBER] в гривні на умовах тарифного пакету "Мій комфорт" та надано платіжну картку типу "MasterCard Debit Standard"(а.с.27-28). Згідно розрахунку заборгованості (а.с.33-34) за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість перед позивачем станом на 03.06.2020 року в сумі 21344,15 грн, яка складається з боргу за кредитом в сумі 19177,44 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1826,13 грн, комісії в сумі 145,53 грн., пені за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 97,42 грн, заборгованості по пені за несвоєчасне погашення процентів в сумі 37,99 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 43,32 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів в сумі 9,84 грн, втрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 2,10 грн, втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів в сумі 4,38 грн. З виписки за картковим рахунком [NUMBER] вбачається, що [PERSON] використовував кошти з вказаного карткового рахунку AT "Ощадбанк" шляхом зняття готівки, переказу коштів, а також безготівкове зарахування заробітної плати, останнє з яких в обсязі представлених станом на 03.06.2020 року відомостей вчинено зарахуванням коштів в сумі 3200 грн 31.03.2020 року (а.с.30-32). Спірні правовідносини регулюються положеннями Цивільного кодексу України. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що визначається п.3 ч.1 ст.3 ЦК України; відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до змісту ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він, зокрема, не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. У відповідності до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Положеннями ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказаними вище доказами позивачем у достатній мірі доведений факт отримання відповідачем оспорюваного кредиту, що узгоджується із правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду від 07.03.2018 року в справі №755/18246/15-ц. Отримання вказаного оспорюваного кредиту також ні в який спосіб не заперечено відповідачем. Про застосування позовної давності щодо спірних правовідносин або певної частини з них суду ніким із сторін у справі не заявлено. В судовому засіданні встановдено, що відповідач [PERSON] в порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України, не виконав взятого на себе зобов`язання, позаяк ним не представлено суду будь-яких доказів щодо здійснення інших платежів в рахунок виконання власних зобов`язань за вказаним договором кредиту, а отже, не доведено відсутність своєї вини у його невиконанні, що згідно вимог закону є обов`язком особи, яка порушила зобов`язання. Відтак суд приходить до висновку, що оспорювана заборгованість в розмірі 19177,44 грн боргу за основним боргом (кредитом), 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу в розмірі 43,32 грн, втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 2,10 грн, тобто в загальній сумі 19222,86 грн (19177,44 грн + 43,32 грн + 2,10 грн) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, узгоджуючись з положеннями матеріального права, тому позов підлягає частковому задоволенню у вказаній частині вимог. Разом з тим, суд вважає, що позивачем не доведено власні позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, боргу по комісії, пені за несвоєчасне погашення основного боргу, пені за несвоєчасне погашення процентів, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів, а також втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів з огляду на наступне. Так, у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі №342/180/17 зроблено висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Безпосередньо укладеним між сторонами кредитним договором у вигляді заяви про приєднання від 08.06.2019 року №1139906/210916 та повідомлення про умови кредитування, підписаних сторонами, не визначено розмірів процентів, комісії та неустойки. Положеннями договору комплексного обслуговування фізичних осіб ПАТ "Державний ощадний банк України", паспорту споживчого кредиту та Тарифами за обслуговування поточного рахунку що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені серед іншого проценти за користування кредитом, плата за перевищення витратного ліміту (овердрафт), комісія за видачу готівкових кредитних коштів, тарифи, відповідальність сторін, зокрема пеня за невиконання або несвоєчасне, не в повному обсязі виконання позичальником будь-якого грошового зобов`язання перед банком. Проте, вказаний договір, паспорт споживчого кредиту і тарифи, що представлені суду позивачем, не містить відомостей щодо їх підписання відповідачем [PERSON] (а.с.10-22,23-24,25-26,29). Отже, матеріали справи не містять об`єктивних підтверджень, що саме ці положення договору розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до договору комплексного обслуговування фізичних осіб, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому при вирішенні даного цивільного спору не підлягають застосуванню положення ч.1 ст.634 ЦК України, якими передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови договору, оскільки не виключено, що Договір комплексного обслуговування фізичних осіб, що розміщений на офіційному сайті позивача, змінювався самим АТ "Ощадбанк" з часу виникнення спірних правовідносин 08.06.2019 року до моменту вказаної дати звернення до суду із цим позовом 03.07.2020 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви договір та тарифи у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. З огляду на наведене без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу положення Договору комплексного обслуговування фізичних осіб, додатки №1,5 до нього, відсутність у заяві про приєднання домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитом, комісії за зняття кредитних коштів, неустойки за прострочення виконання зобов`язань, тобто пені, а також їх розміру та порядку нарахування, надана банком копія Договору комплексного обслуговування фізичних осіб не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, а також належно не визначили відповідні види неустойки за невиконання кредитних зобов`язань (пеню, штрафи). Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка"), ("Стандарт"), оскільки такі не містять підпису позичальника, викладена у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року в справі №6-16цс15. Судом враховується, що відповідно до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням недоведеності відповідачем підстав та розміру оспорюваних процентів та пені за прострочення зобов`язань, суд визначає необгрунтованими позовні вимоги щодо стягнення 3% річних та втрат від інфляції стосовно прострочених процентів. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 1826,13 грн, комісії в розмірі 145,53 грн, пені за несвоєчасне погашення основного боргу в розмірі 97,42 грн, пені за несвоєчасне погашення процентів в розмірі 37,99 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення процентів в розмірі 9,84 грн, втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів в розмірі 4,38 грн є безпідставними та задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю передбаченого обов`язку відповідача щодо їх сплаті позивачеві у заяві про приєднання від 08.06.2019 року, та внаслідок неналежності стосовно цих умов решти представлених позивачем доказів, а саме вказаного витягу з договору комплексного обслуговування фізичних осіб. Пропорційно задоволеним позовним вимогам з відповідача згідно ч.1 ст.141 ЦПК України необхідно стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати, понесені ним при подачі позовної заяви до суду в розмірі 2102 грн. (а.с.5), виходячи з обмеженої законом мінімальної ставки судового збору стосовно вимог майнового характеру для юридичної особи, яка не підлягає іншому зменшенню, незалежно від розміру фактично задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: approved