Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач,\~\~[PERSON],\~ із позовною заявою до Публічного Акціонерного Товариства «Лисичанськвугілля» (відокремлений підрозділ «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те що, при звільненні з нею не був проведений повний розрахунок, вона не отримала в повному обсязі зарплату. Отже, на теперішній час заробітна плата не виплачена як і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені. Позивач просив суд, стягнути з відповідача на його користь 5399,76 грн. заборгованість по виплаті зарплати; 32470 ,98 середній заробіток за час затримки розрахунку; витрати на юридичні послуги в сумі 500 . Позивач через канцелярію суду надала заяву про\~ розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила справи слухати за її відсутності. Відповідач через канцелярію суду надав заяву про\~ розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії трудової книжки серії АА №274406, [PERSON] , [INFO], перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Лисичанськвугілля» ВП «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» та на підставі наказу 451к від 15.04.2016 р звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з необхідністю догляду за дітьми віком до 14 років (а.с.4-5). Відповідно до довідки від 22.03.2017 року №74, виданої ВП «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» ПАТ «Лисичанськвугілля», середньоденна заробітна плата складає 102,11 грн. (а.с. 7). Крім того, згідно вказаної довідки заборгованість по заробітній платі підприємства перед позивачем станом на 07.11.2016 року складає 5399,76 гривень ( квітень 2016 року -1219,34 грн., травень-2016 року -4070,42 грн.) Отже, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та на день звільнення і по теперішній час з ним не було проведено повного розрахунку з виплати заборгованості з заробітної плати. Враховуючи викладене позивач звернувся до Головного Управління держпраці у Луганській області Державної служби України з питань праці щодо невиплати розрахункових коштів при звільненні Лисичанським дошкільним навчальним закладом ясла-садок «Колосок», який підпорядковується ВІЇ «Шахта ім. Д.Ф.Мельникова» ПАТ «Лисичанськвугілля» і повідомляє наступне. Листом від 11.11.2016 року №1-10-07/184/01-15/2078 [PERSON] повідомлено, що на теперішній час ВП «Шахта ім. Д.Ф.Мельникова» ПАТ «Лисичанськвугілля» знаходиться у тяжкому фінансовому стані у звязку з відсутністю бюджетних коштів державної підтримки на часткове покриття витрат по собівартості та коштів від реалізації вугільної продукції, яких недостатньо для виплати заробітної плати в повному обсязі. При цільовому надходженні коштів керівництво ВП «Шахта ім. Д.Ф.Мельникова» ПАТ «Лисичанськвугілля» в дошкільному навчальному закладі яслі-садок «Колосок» в першочерговому порядку буде сплачена заборгованість по заробітній платі. При цьому розяснено право на звернення до суду за захистом своїх прав. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступні норми Закону. Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.73), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Згідно ч.1\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що\~в день звільнення працівнику мають бути виплачені всі належні йому суми. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Суд на підставі наданих сторонами доказів приходить до висновку про те, що позивачу дійсно було нараховано, але не виплачено заробітну плату в розмірі 5399,76 грн. Така невиплата сталася з вини підприємства, адже відповідачем не було доведено наявності обєктивних причин невиплати заробітної плати, усунути які підприємство не мало змоги. При цьому, відсутність коштів для виплати заробітної плати та проведення відповідних розрахунків не виключає відповідальності роботодавця за невиплату заробітної плати та відповідних розрахунків, що узгоджується із положенням п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13. Вищевказану суму слід стягнути з відповідача на користь позивача в порядку задоволення позовних вимог. Щодо позовних вимог про виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне. Відповідно до приписів ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно правової позиції Верховного Суду України наведеної у Постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6\~144ц13, суд, проаналізувавши норми ч. 1 ст.\~116, ч. 1 ст.\~117 КЗпП України\~прийшов до висновку, що передбачений ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наведеної правової позиції вбачається, що роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України\~(виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні)\~за весь період невиплати, виключно у випадку існування перед працівником заборгованості по платежам,\~які належали йому при звільненні. Судовим розглядом встановлено, що сума заборгованості з виплати заробітної плати позивачу складає 5399,76 грн. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач був звільнений 15.04.2016 року, у звязку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, що відповідає положенням\~ст. 116 КЗпП України. Суд зауважує, що середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100\~(далі - Порядок). З урахуванням норм Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Проте, суд враховує, що в ході судового розгляду справи відповідач позов визнав, про що надав письмову заяву, тим самим погодився з розрахунком сум які підлягають виплаті позивачу ( 32470 ,98 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку за 318 днів). Згідно приписів ч.ч.1,4\~ ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи . У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд зазначає, що визнання позову в даній справі не суперечить закону чи порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси. Згідно п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Отже, суд не проводить розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки, відповідно до ч.1\~ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, враховуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 32470 ,98 грн., суд вважає, що позов підлягає задоволенню, у межах заявленої суми. Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача\~ знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, також беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову в повному обсязі. Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу ( п.2 ч. 3\~ст. 79 ЦПК України). У ч. 1ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті12,46,56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст.79, ст. ст.84,\~88 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи визнання позовних вимог в повному обсязі та підтвердження понесення позивачем судових витрат у виді витрат на правову допомогу, довідкою даною [PERSON] адвокатом [PERSON] про те, що вартість юридичних послуг: консультації та складення позовної заяви про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки з виплати заробітної плати склали 500 грн., суд вважає за можливе задовольнити вимоги про стягнення витрат на правову допомогу з відповідача на користь позивача. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, положення Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1280.00 грн. за дві позовні вимоги (640,00+640,00=1280,00 грн.) \~

Outcome: approved