Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 26 травня 2021 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кін Лайт» про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач посилався на те, що 30.05.2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNU0GK00000511, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 336 999,53 доларів США на термін до 30.05.2012 року з поверненням кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Проте, в порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором у [PERSON] за період з 30.04.2018 року по 30.04.2021 року виникла заборгованість у розмірі 120993,00 доларів США (екв.2804230,46 грн.). 30.05.2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Кін Лайт» укладено договір поруки № 1, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обов`язків за кредитним договором від 30.05.2005 року, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 310760,00 дол. США. Відповідно до ст.ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. А тому, просить стягнути солідарно з [PERSON] та ТОВ «КІН ЛАЙТ» на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за період з 30.04.2018 року по 30.04.2021 року у розмірі 120993,00 доларів США (екв.2 804 230,46 грн.) за кредитним договором №DNU0GK00000511 та вирішити питання судових витрат. Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що позовні вимоги Банку є необґрунтовані з тих підстав, що строк закінчення кредитного договору був визначений до 30.05.2012 року, а тому з цього часу починається строк позовної давності. Між тим, позивач звернувся до суду в травні 2021 року, у зв`язку з чим строк позовної давності визначений законом тривалістю у три роки, скінчився, а тому в задоволенні позову просив відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Представником позивача подано відповідь на відзив, у якому він заперечував доводам відповідача та просив позов задовольнити. У судове засідання представник позивача подав письмову заяву, у якій підтримав заявлені позовні вимоги і просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання подала письмову заяву, у якій позов не визнала, просила при винесенні рішення по даній справі застосувати строк позовної давності. Від відповідача ТОВ «Кін Лайт» в судове засідання представник не прибув, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань не надходило. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 30 травня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник: АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNU0GK00000511. Згідно п. 1 кредитного договору Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівки через касу на строк до 30.05.2012 року, нарочно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 310760,00 доларів США на наступні цілі: купівля нежитлової нерухомості у сумі 291160,00 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 19600,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,11% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11. даного договору. Періодом сплати вважати період з 21 по 28 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 5486,04 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншим витратам Банку відповідно до п. 2.2.9., 4.3. Внаслідок невиконання зобов`язань за кредитним договором у відповідача утворилась сума заборгованості по відсоткам за кредитним договором №DNU0GK00000511 від 30.05.2005 року на прострочену заборгованість по кредиту за період з 30.04.2018 року по 30.04.2021 року у розмірі 120993,00 доларів США (екв.2 804 230,46 грн.). Між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «КІН ЛАЙТ» 30.05.2005 року укладено договір поруки № 1, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обов`язків за кредитним договором від 30.05.2005 року, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 310760,00 дол. США. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору - до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, кінцевий строк повернення кредиту - до 30.05.2012 року (пункт 1 договору), та строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів в період з 21 по 28 число кожного місяця. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Проте, позивачем не надано суду детального розрахунку заборгованості з зазначенням здійснених боржником платежів на погашення заборгованості за кредитним договором, що позбавляє можливості визначити останній проведений відповідачем платіж на погашення заборгованості. А тому строки позовної давності необхідно відраховувати від обумовленої сторонами в договорі позики дати повернення відповідачем позиченої грошової суми, а саме від 30.05.2012 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки, у виниклих по даній справі відносинах перебіг позовної давності починається з дати повернення відповідачем позиченої грошової суми 336999,53 доларів США 30.05.2012 року, тому АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом до [PERSON] з пропуском трирічного строку позовної давності, регламентованого ст. 257 ЦК України. Інших доказів на підтвердження тому, коли саме позивачу стало відомо про своє порушене право та з якого саме моменту починається перебіг позовної давності по даному кредитному договору, позивачем не надано. Отже, до суду Банк звернувся 05.05.2021 року, тобто з поза межами трирічного строку позовної давності визначеного вимогами ст. 257 ЦК України. Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). Посилання Банку в позовній заяві на те, що датою 30.05.2012 року в договорі визначено кінцеву дату виконання позичальником дій щодо повернення кредиту за умов відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання боржником своїх грошових зобов`язань за договором, є безпідставними, оскільки з наданої Банком виписки по рахунку [PERSON] не можливо встановити з якого саме часу розпочалось останнім порушення по сплаті кредитної заборгованості, а тому датою з якої у позивача розпочалось порушення його прав є 30.05.2012 року. За загальними правилами перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому, з травня 2012 року позивач жодного разу не звертався до відповідача з приводу заборгованості по кредиту. Отже, Банком пропущено позовну давність, зокрема, до вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, а тому і право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, та спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Із пропуском позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової її вимоги про стягнення неустойки. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. За ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. 22 вересня 2021 року відповідачем [PERSON] було надано до суду клопотання про застосування до даних правовідносин строки позовної давності. Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз`яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Суд, дослідивши докази приходить до такого висновку. Судом встановлено, що між сторонами існує домовленість з кінцевою датою повернення кредиту 30.05.2012 року. Позивач звернувся до суду з позовною заявою в травні 2021 року. Таким чином, позов було пред`явлено після спливу строку позовної давності, який закінчився у травні 2015 року. Оцінюючі всі докази, досліджені судом у їх сукупності під час розгляду справи у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що в позові АТ КБ «Приватбанк» слід відмовити через сплив строку позовної давності. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed