Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Бериславського районного суду Херсонської області з позовною заявою до [PERSON], Шляхівської сільської ради Бериславського району Херсонської області, третя особа: приватний нотаріус Бериславського нотаріального округу Херсонської області [PERSON], про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності у порядку спадкування. В обґрунтування позову посилається на те, що 06.01.2015 року помер [PERSON]. Позивачка та [PERSON] проживали в цивільному шлюбі з грудня 1999 року по день його смерті. [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO], але проживав з нею за адресою: с. Шляхове Бериславського району по вулиці Бериславська, 11. Починаючи з 1999 року та по день смерті позивачка з [PERSON] проживали разом однією сімєю, мали спільний бюджет, разом вирішували всі життєві проблеми та спільно узгоджували питання використання сімейного бюджету, займалася його лікуванням. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, а саме: земельна ділянка розміром 3,69 га, яка знаходиться на території Шляхівської сільської ради Бериславського району Херсонської області. Позивачка звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено, і рекомендовано звернутися до суду про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сімєю. Просить суд встановити факт проживання однією сім»єю між нею та [PERSON] з 1999 року по 06.01.2015 року, визнати земельну ділянку розміром 3,69 га, яка знаходиться на території Шляхівської сільської ради Бериславського району Херсонської області та належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва серія АБ №496835, виданого 06.11.2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №1 АА 002353-010671500069, спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності у порядку спадкування на зазначену земельну ділянку. Позивачка та представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позову наполягали з підстав викладених у позовній заяві. Просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] за дорученням [PERSON], в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Суду пояснила, що витрати на поховання понесли родичі померлого [PERSON] Представник Шляхівської сільської ради в судове засідання не зявилися, подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явилась була повідомлена належним чином про день, місце та час розгляду справи, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до ст..169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки учасника розгляду цивільної справи, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів. Згідно з ст.169 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених учасників судового розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, свідків які з»явились [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав: Згідно ст. 10-11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та суд вирішує справу в межах заявлених вимог та підставі наданих йому доказів. Відповідно до ст. 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази . З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Вирішуючи даний спір суд повинен застосовувати норми цивільного законодавства, які регулюють зазначені правовідносини та Конституцію України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З свідоцтва про смерть серії 1-КГ № 190437 вбачається, що [PERSON] помер 06.01.2015 року в м.Бериславі Херсонської області, про що складено відповідний актовий запис № 03 (а.с. 21). З огляду на копію державного акту серії ЯБ № 496835 на право власності на земельну ділянку виданого Бериславською районною державною адміністрацією Херсонської області 06.11.2006 року на підставі розпорядження голови Бериславської районної державної адміністрації від 14.07.2006 року № 548 [PERSON] належала земельна ділянка площею 3,69 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Шляхівської сільської ради Бериславського району Херсонської області(а.с. 9). За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Судом встановлено, що позивачка з 19.02.1983 року знаходилась у зареєстровану шлюбі з [PERSON], який помер 24.08.1997 року (а.с.48-49). Згідно копії актового запису про розірвання шлюбу вчиненого Снігурівським районним відділом РАЦС Миколаївської області від 14.10.1992 року [PERSON] не перебуває у зареєстровану шлюбі з даного часу (а.с.71). Судом встановлено що [PERSON] перебувала з 1999 року по 06.01.2015 року з померлим [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. У будь якому іншому шлюбі сторони не перебували. До відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Разом з тим, у період з 15 квітня 1991 року по 31 грудня 2003 року згідно з КпШС України 1969 року фактичне сумісне проживання не створювало спільності майна подружжя. Відносини у таких випадках регулювалися тільки нормами [PERSON] 11 ЦК УРСР 1963 року про спільну власність, а з набранням чинності Законом України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ також нормами ч. 1 ст. 17 цього Закону. Таким чином факт проживання має юридичне значення лише з 01.01.2004 р., а до 01.01.2004 р. законодавець не передбачав можливість встановлення такого факту. Правила ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які жили однією сім»єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі. У п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» було роз'яснено, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного Кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність" який був чинним з 15 квітня 1991 року по 27 квітня 2007 року, статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. У зв'язку із цим позивач повинен довести, що спірне майно придбано ними внаслідок спільної праці. Не є відповідно до ст.61 СК України станом на 06.11.2006 року, тобто на час отримання померлим [PERSON] Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, а тому не підлягають задоволенню вимоги позивачки про визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя. Що стосується позовних вимог щодо визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування, які є похідними від визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, то вони також не підлягають задоволенню, виходячи також і з вимоги ст.1264 ЦК України, відповідно до якої у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім»єю не менше як п»ять років до часу відкриття спадщини, тобто позивачка по справі є спадкоємицею четвертої черги. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Крім того, главою 87 ЦК України визначено процедуру здійснення права на спадкування. Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З наданої у судове засідання довідки приватного нотаріуса вбачається, що мати померлого 06.01.2015 року [PERSON], відповідачка по справі [PERSON] у встановлений законом строк своєчасно звернулась, як спадкоємиця першої черги з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась 06.11.2015 року після смерті [PERSON]. Тобто відповідачка, як спадкоємиця першої черги, скористувалась своїм правом, передбаченим ч.1 ст.1269 ЦК України та подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що позбавляє суд можливості вирішувати питання щодо спадкового майна, відносно спадкоємця четвертої черги. На підставі викладеного, в межах заявлених позивачем вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства,

Outcome: partial