Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

В травні 2014 року позивач з подальшим уточненням позовних вимог звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому остаточно просить виправити технічну помилку в зв'язку з реєстрацією квартири [ADDRESS] за [PERSON] та здійснити державну реєстрацію зазначеної квартири за громадою міста Миколаєва в особі представницького органу самоуправління Миколаївської міської ради . В обгрунтування позову посилалися на, по-перше, скасування за рішенням суду від 02.12.2013 року Свідоцтва про право власності на житло ( отриманого в порядку приватизації) на вказану квартиру [PERSON] . Після цього вона звернулася до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради з питань приватизації вказаної квартири , оскільки проживає та зареєстрована в ній проте їй було відмовлено , оскільки квартира знаходиться у приватній власності фізичної особи. По-друге, посилалася на положення ст. 228 ЦК України , а саме на нікчемність договорів купівлі-продажу цієї квартири [PERSON] та подальшого перепродажу [PERSON] , оскільки вони порушують публічний порядок, српррямовані на порушення конституційних прав позивачки на житло та право на достатній життєвий рівень для себе та своєї сім'ї. В зв'язку з тим, що нікчемний правочин не породжує юридичних наслідків, реєстрація права власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вважається технічною помилкою. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги позову з викладених в ньому підстав, просили про його задоволення. В судове засідання третя особа [PERSON] не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Представник відповідача виконавчого комітету Миколаївської міської ради надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила винести рішення за наявними у справі доказами. Представник Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила винести рішення за наявними у справі доказами. Представник Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Миколаївській області надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2012 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Ухвалою того ж суду від 11 березня 2013 року заочне рішення скасовано за заявою відповідачів. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2013 року у задоволенні цього позову було відмовлено .Судом встановлено, що основним квартиронаймачем та володільцем особового рахунку квартири [ADDRESS] був [PERSON] (квартира не приватизована, отримана в 1991 році в порядку розподілення відомчого житлового фонду на склад сімї з трьох осіб - дружина та син). Крім нього в квартирі зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] Позивачка та третя особа [PERSON] були прописані в квартирі як члени сімї наймача, в ордері на отримання спірної квартири вони зазначені як члени його сімї. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову за недоведеністю та необгрунтованістю. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2013 року задоволено позов [PERSON] до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради , [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло. Скасоване розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради № 1733-р від 13 грудня 2012 року про приватизацію квартири [ADDRESS], виданого на ім'я [PERSON] Скасоване Свідоцтво про право власності на житло, виданого Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради на право приватної власності [PERSON] на вказану квартиру. Суд встановив, що достовірність наданих [PERSON], документів для отримання розпорядження органу приватизації спростована рішенням суду від 30 квітня 2013 року. Письмову згоду на передачу смпірної квартири до приватної власності тільки [PERSON], ані позивачка, ані її син не надавали, від свого права на участь у приватизації не відмовлялися, що свідчить про порушення процедури приватизації з боку [PERSON] За договором купівлі-продажу квартири від 25 грудня 2012 року , [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за 75 800 грн. За договором купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2012 року , [PERSON] продала, а [PERSON] придбав зазначену квартиру за 75 712 грн. Згідно Витягу з Державного реєстру права на нерухоме майно про реєстрацію права власності спірна квартира зареєстрована на праві приватної власності в цілому з 08 січня 2013 року за [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2012 року. Згідно Довідки ТОВ "ЖЕК Забота" від 07.05.2014 року, на теперішній час в квартирі зареєстровані позивачка, [PERSON] та власник [PERSON] Як вбачається з рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 27 листопада 2013 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 25 грудня 2013 року , якими відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстав, визначених ст. 230 ЦК України. Доказів того, що [PERSON] , яка придбала зазначену квартиру у [PERSON] 25.12.2012 р., могла бути освідомлена про незаконне позбавлення третіх осіб права користування квартирою, та наявність умислу в її діях щодо введення [PERSON] при наступному продажу квартири 28.12.202 року в оману - судом не встановлено. Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За змістом ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до положень ст.ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушені вчиненням правочину. Заявляючі позовні вимоги, позивач та її предстаник виходили з того, що враховуючи той факт, що під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до неї про визнання осіб такими , що втратили право користування житловим приміщенням у вересні 2012 року , [PERSON] навмисно ввів суд та орган приватизації в оману, повідомви неправдиві відомості і незаконно позбавивши [PERSON] її права на житло , за такого договір купівлі - продажу спірної квартири від 25.12.202 року , і , як наслідок, і наступний договір купівлі-продажу від 28.12.2012 року є нікчемними (недійсними) правочинами на підставі ст. 228 ЦК України з наслідками, передбаченими статтями 216 та 236 ЦК України - а саме здійснення державної реєстрації квартири у комунальну власність міста. Проте, суд вважає, що твердження позивача про те, що оскільки іншим судовим рішенням встановлено обставину неправомірності дій [PERSON] при приватизації вказаної квартири , що тягне за собою нікчемність договорів купівлі-продажу квартири від 25 та 28 грудня 2012 року є невірним, виходячи з наступного. Так, ч.3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За змістом наведеної норми не потребують доказуванню саме обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. При цьому не має предюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних правовідносин. Суд не може прийняти до уваги посилання позивача на скасування рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2013 року розпорядження органу приватизації та Свідоцтва про право власності на спірну квартиру [PERSON] як на підставу нікчемності вищевказаних договорів купівлі - продажу квартири на підставі статей 215 та 228 ЦК України , оскільки в даній справі склад осіб, що беруть участь, відмінний від того що брав участь у вирішенні справи за тим позовом, що предметом спору у вищевказаній справі було визнання недійсним Свідоцтва про право власності на квартиру видане на ім'я іншої соби, яка не заявлена як учасник в даній цивільній справі. Разом з тим, як зазначено в пунктах 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 вищевказаної Постанови , перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. За такого, обставини, які б дозволяли кваліфікувати за ст.228 ЦК України договір купівлі-продажу від 28 грудня 2014 року, за яким [PERSON], набув право власності на спріну квартиру , укладений між останнім та [PERSON] - відсутні. Крім того, з назви позову вбачається, що позивач заявив про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом повернення майна, переданого за недійсним правочином , проте безпосередньо вимоги заявлені про виправлення технічної помилки в зв'язку з реєстрацією квартири [ADDRESS] за [PERSON] та здійснити державну реєстрацію зазначеної квартири за громадою міста Миколаєва . До того ж, вищевказані договори купівлі - продажу квартири від 25 та 28 грудня 2012 року не визнані у встановленому законом порядку недійсними, то відповідно, відсутні правові підстави для застосування наслідків недійсності правочину. При цьому в обгрунтування цих вимог посилався на положення п.5 ч.1 ст. 19 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" - державна реєстрація прав на нерухоме майно проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. В зв'язку з тим, що нікчемний правочин не породжує юридичних наслідків реєстрація права власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вважається технічною помилкою. Статтею 27 цього Закону передбачений порядок виправлення технічної помилки. Проте, таке посилання представника позивача є наслідком невірного тлумачення норм права, оскільки право власності [PERSON], на спірну квартиру було зареєстроване державним реєстратором 08 січня 2013 року у встановленому законом порядку - на підставі правовстановлюючого документу - Договору купівлі-продажу квартири ( який на теперішній час не визнаний недійсним), отже така реєстраціє не може бути технічної помилкою. До того ж є незрозумілими та процесуально не обгрунтованими вимоги позивача, яка є належним користувачем спірної квартири, щодо зобов'язання повернення цієї квартири у комунальну власність в особі виконкому Миколаївської міської ради , в той час як виконокм є відповідачем за даним позовом. За такого, суд, зважаючи на викладене, вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року на підставі ст. 228 ЦК України та задоволення похідних від цього вимог про здійснення державної реєстрації зазначеної квартири з громадою міста - в зв'язку з невірно обраним спосбом захисту порушеного права. Проте, така відмова у позові не перешкоджає позивачеві з вернутися до суду з новим позовом в установлений законом спосіб. У відповідності зі ст. 88 ЦПК Українина користь позивача судовий збір не підлягає відшкодуванню. Проте, на підставі п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" , суд вважає за необхідне повернути позивачеві 538 грн. судового збору , сплаченого у більшому розмірі, ніж встановлено законом, оскільки дані позовні вимоги є немайнового характеру . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed