Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

[PERSON] звернувся у вересні 2018 р. з позовом до Російської Федерації (надалі РФ) про відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 Євро. Позов обґрунтовано тим, що 09.04.2014 р. позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, у зв`язку із збройною агресією РФ відносно України та окупації частин територій Донецької та Луганської областей та Криму, 26.11.2014 р. звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я. У період з 19.06.2014 р. по 27.07.2014 р. та з 29.07.2014 р. по 31.08.2014 р. брав участь в районі АТО. Під час проходження позивачем військової служби його стан здоров`я погіршився, відповідно він був направлений до військової поліклініки, знаходився на стаціонарному лікуванні з 04.08.2014 р. по 15.08.2014р. у військово-медичному клінічному центрі Західного регіону м.Львів. В подальшому 04.11.2014р. було видано Свідоцтво про хворобу, де п.12 встановлений діагноз - має наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Також, згідно довідки МСЕК від 29.04.2015р. ступінь втрати професійної працездатності становить 30%, яке пов`язане з проходженням військової служби, 24.01.2018р. видана повторна довідка МСЕК, згідно якої група інвалідності ІІІ. Позивач вказує, що погіршення стану здоров`я та загострення хвороб відбулося в зв`язку з мобілізацією, що викликана діями відповідача. Загальновідомим є факт збройної (військової) агресії РФ проти України, що також регулювалось різними законодавчими актами та офіційними документами: Указом Президента України від 14.04.2014р №405/2014, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Законом України «Про санкції», постанови Верховної Ради України «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 р., «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015р., «Про Заяву ВРУ «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 р., постанови від 27.01.2015р. якою затверджено звернення до ООН, засідання Ради Безпеки ООН 29.08.2014р., Мінський протокол від 05.09.2014р., Мінський меморандум 19.09.2014р., Мінський комплекс заходів від 12.02.2015р., схвалені резолюції членами Парламентської Асамблеї ОБСЄ від 08.07.2015р. та інші. На підставі ст.22, 23 ЦК України вважає, що завдана позивачу Російською Федерацією ушкодженням здоров`я, роз`єднанням його із сім`єю, в якій народився син позивача перед мобілізацією (близько 2-х місяців), нервові переживання та розлади, смерть друзів поруч, моральна шкода буде достатньою у компенсації, що оцінюється в 50 000 євро. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач, який повідомлявся про судове засідання через Посольство Російської Федерації в Україні, отримав завчасно судову повістку, що підтверджується матеріалами справи, заперечення на позов не надіслав, в судові засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.04.2014 р. [PERSON] був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації за Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указом Президента України від 17.03.2014р. №303/2014 та наказу військового комісара Надвірнянсько-Богородчанського ОРВК від 09.04.2014р. №21 (а.с.18). 26.11.2014 р. звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я. У період з 19.06.2014р. по 27.07.2014р. та з 29.07.2014р. по 31.08.2014р. позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України в районах проведення АТО (Донецькій та Луганській областях), що підтверджено належними доказами (а.с.23-37). Під час проходження позивачем військової служби його стан здоров`я погіршився, відповідно він 31.07.2014р. був направлений до військової поліклініки на обстеження, та знаходився на стаціонарному лікуванні з 04.08.2014 р. по 15.08.2014р. у військово-медичному клінічному центрі Західного регіону м.Львів (а.с.38-40). В подальшому 06.11.2014р. позивачу було видано військово-медичним клінічним центром Західного регіону м.Львів Свідоцтво про хворобу №823/2, де п.12 зазначено, що встановлений діагноз (по деяких захворюваннях із встановлених) має наслідком захворювання, пов`язане з проходженням військової служби (а.с.41), дана постанова протоколом засідання ВЛК Західного регіону від 27.11.2015р. була відмінена та визначено протоколом №842 діагноз, який зазначає про часткове пов`язання певного захворювання з захистом батьківщини (а.с.42) . Також, згідно довідки МСЕК від 29.04.2015р. ступінь втрати професійної працездатності позивача встановлено - 30%, яке пов`язане з проходженням військової служби, група інвалідності ІІІ (а.с.43), а 24.01.2018 р. та 18.02.2019 р. видані повторні довідки МСЕК (а.с.44, 61). Позивач доводив перед судом, що погіршення стану його здоров`я та загострення хвороб відбулося саме в зв`язку з його мобілізацією, що викликана діями відповідача. Зокрема, ушкодженням здоров`я і як наслідок втрата часткової працездатності і отримання групи інвалідності, роз`єднанням його із сім`єю, в якій [INFO] народився син [PERSON] , нервові переживання та розлади, ненормоване харчування, недосипання, загибель 16 побратимів на очах позивача. Моральна шкода на його переконання буде достатньою у компенсації, що оцінюється в 50 000 євро. За правилами ч.3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Так, судом встановлено, що Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року, було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли відбулося проголошення створення так званої «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Розпорядженням КМ України від 02.12.2015р. певні населені пункти віднесені до території, де здійснюється антитерористична операція. Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII, законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, було затверджено 15 січня 2015 року Європейським парламентом резолюцію щодо України, 25 червня 2015 року Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи. Аналізуючи наведені обставини, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами , а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме, в т.ч. частини Донецької області, де проходив військову службу позивач, він також був у зоні Іловайського котла. Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За вимогами ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. З матеріалів справи вбачається, також і встановлено судом, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації частини Донецької області, де проходив службу позивач, завдало йому значної моральної шкоди, що виражається в основному ушкодженням здоров`я і як наслідок втрата частково працездатності та отримання ІІІ групи інвалідності, роз`єднання його із сім`єю на час мобілізації, в якій [INFO] народився син [PERSON] , нервові переживання та розлади, ненормоване харчування, недосипання, смерть друзів поруч. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно з ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грошима, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі ст.1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1,2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., договори укладені між Україною та Росією в т.ч. про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому є, на переконання суду, державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 50 000 Євро, позивач частково довів в судовому засіданні наявність підстав для задоволення його вимог в розмірі 20000 євро, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації, на його користь. На переконання суду, та з врахуванням практики розгляду справ ЄСПЛ, щодо стягнень моральної шкоди у разі порушення прав людини, розмір моральної шкоди в сумі 20 000 євро буде достатньою для захисту порушених прав позивача державою - Російська Федерація. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі вищевказаного, ст. 8 Конституції України, ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17.07.1997р., Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, ст. 23, 1167, 1168 ЦК України,

Outcome: partial