Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

09 квітня 2015 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Лілея-НВ" звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору в частині недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 20 травня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений Видавничий договір на створення літературного твору № 23. Проте при укладенні даного договору відповідач навмисно ввів в оману директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Лілея-НВ" щодо коштів, які будуть надані на видавництво книжки. Зокрема, перед укладенням договору сторони обумовили ціну договору у розмірі 21 000,00 грн., після цього відповідач зазначив, що ним домовлено про те, що позивачу на друк книги будуть оплачені кошти у розмірі 50 000,00 грн., що надійдуть на рахунок позивача від боржника відповідача, а саме: Відкритого акціонерного товариства "Прикарпаттяобленерго". Сторони погодили, що частину вказаної суми боргу, а саме: 32 000,00 грн. буде надано позивачу для видання твору, а 18 000,00 грн. відповідач вирішив залишити за собою. Для того, щоб належним чином оформити передачу коштів у сумі 18 000,00 грн. від Товариства з обмеженою відповідальністю "Лілея-НВ" [PERSON], сторони погодили, що дану суму включать до гонорару автора, хоча вона не є такою. Таким чином, до суми гонорару було додано 18 000,00 грн., в той час, як сума за домовленістю сторін повинна була складати 21 000,00 грн. Також між позивачем та Відкритим акціонерним товариством "Прикарпаттяобленерго" був укладений договір на виконання робіт. Після укладення вказаних договорів стало відомо, що кошти, які Відкрите акціонерне товариство "Прикарпаттяобленерго" зобов'язалось за договором на виконання робіт сплатити, не є сумою боргу перед відповідачем [PERSON] і будь-яких заборгованостей у Відкритого акціонерного товариства "Прикарпаттяобленерго" перед [PERSON] немає, а ці кошти є оплатою, спрямованою на видання твору. Вважаючи, що Видавничий договір укладений позивачем під впливом помилки, оману, позивач просить визнати недійсним пункт 4 Видавничого договору на створення літературного твору № 23 від 20 травня 2010 року, а також судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов з викладених у ньому підстав та просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, пояснили, що підстави позову є надуманими, незаконними, такими, що заявляються позивачем задля уникнення та затягнення виплат за укладеним договором, що належать відповідачу, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Лілея-НВ", займається укладенням договорів 10 років, видавничий договір на створення літературного твору був підписаний ним, договір був типовим, порожні графи договору заповнював саме він. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 20 травня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лілея-НВ", видавництвом, та [PERSON], автором, був укладений Видавничий договір на створення літературного твору № 23. Згідно п. 1.1 укладеного договору, автор зобов'язується створити і передати видавництву для видання та перевидання свій твір "[INFO]" написаний українською мовою, а видавництво зобов'язується видати твір автора на погоджених умовах. Відповідно до п. 4.1 даного договору, видавництво надає авторові гонорар у сумі 39 000,00 грн. не пізніше 31.12.2011 року (а.с. 5). Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лілея-НВ", виконавцем, та Відкритим акціонерним товариством "Прикарпаттяобленерго", замовником, був укладений договір на виконання робіт, відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання виконати наступні роботи згідно умов даного договору: підготувати та видати книгу історика [PERSON] " [INFO]", згідно п. 4.1. вартість договору становить 50 000,00 грн. (а.с. 6). Листом від 03 червня 2014 року [PERSON] пропонував Товариству з обмеженою відповідальністю "Лілея-НВ" виконати умови укладеного договору до 1 жовтня 2014 року (а.с. 32). Позивачем був створений твір " [INFO]" (а.с. 33-37). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2015 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лілея-НВ" на користь [PERSON] 31 000, 00 грн. авторської винагороди, 6 000, 00 грн. інфляційних нарахувань, 2 400 грн. 3 % річних, 394 грн. судового збору (а.с. 29). Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лілея-НВ" відхилено, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2015 року залишено без змін (а.с. 30-31). Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 Цивільного кодексу України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: - зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей. Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним. Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. П. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року встановлює, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами Видавничому договорі на створення літературного твору № 23 від 20 травня 2010 року, що був підписаний кожною зі сторін. Зміст оспорюваного договору також свідчить про те, що при підписанні договору позивач отримав вичерпну інформацію про умови оплати авторові гонорару, у тому числі про суму гонорару та термін сплати (а.с. 5). Підписавши оспорюваний договір, позивач погодився з усіма умовами даного договору і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. При укладенні договору позивачу були відомі усі умови договору та не існувало жодних умов, які б примусили позивача прийняти їх на вкрай невигідних умовах. В день підписання оспорюваного договору позивачем був отриманий його примірник, що давало додаткову можливість детально вивчити умови договору. Вирішуючи позовні вимоги позивача про визнання договору в частині недійсним, суд виходить з того, що судом встановлено та зі змісту Видавничого договору на створення літературного твору вбачається, що умови укладеного договору не суперечать законодавству України. Видавничий договір на створення літературного твору № 23 від 20 травня 2010 року містить усі суттєві умови договору, сторонами узгоджені усі ці умови договору, даний договір підписаний сторонами в добровільному порядку. Фактів застосування до позивача обману, вчинення під впливом помилки судом не встановлено. Підписуючи договір, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Лілея-НВ" діяв як особа, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, мав вільне волевиявлення, повністю погодився з його умовами як у момент підписання, так і у подальшому, протягом більше чотирьох років, не висловлюючи своєї незгоди з умовами договору. На момент укладення договору позивач не вважав оспорюванні положення договору неправомірними та незаконними. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 Цивільного кодексу України, однієї з засад цивільного законодавства є свобода договору, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положення ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. З матеріалів справи судом встановлено, що договір між сторонами підписаний повноважними особами, він містить усі суттєві умови, передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. Таки чином, судом встановлено, що оспорюваний Видавничий договір на створення літературного твору № 23 від 20 травня 2010 року не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинений у формі, встановленій законом; він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При його укладанні і підписанні дотриманні норми чинного законодавства і вчинення порушень не встановлено. У договорі зазначені усі суттєві умови договору. Суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, крім вказаного вище, також те, що спірний правочин діє, відповідачем фактично виконаний, його неправомірність прямо не випливає із закону і не встановлена судом, суд вважає, що вимоги позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Лілея-НВ" про визнання недійсним пункту 4 Видавничого договору на створення літературного твору № 23 від 20 травня 2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лілея-НВ" та [PERSON], слід відмовити у повному обсязі. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови позивачеві у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються відповідачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed