Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

01.06.2020 адвокат Синєпольська О. В., в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" з наступними вимогами: витребувати із чужого незаконного користування Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Гагаріна" (код ЄРДПОУ: 30614605, 63440, вул. Харківська, буд. 14, с. Шелудьківка, Зміївського району, Харківської області) земельну ділянку з кадастровим номером 6321784500:02:000:0207 та повернути її позивачу [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , який проживає за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача ТОВ "Агрофірма імені Гагаріна" судові витрати у сумі 9 840 грн 40 коп., з яких 840 грн 40 коп. - витрати на оплату судового збору та 9 000 грн 00 коп. - витрати на юридичну допомогу. На обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] є власником земельної ділянки № [NUMBER] , загальною площею 3,97 га, що знаходиться на території Скрипаївської сільської ради Зміївського району, кадастровий номер 6321784500:02:000:0207. Право власності встановлено Державним актом на землю № 753316 серія Р2 від 21.03.2005. Позивач [PERSON] та відповідач ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" 21.03.2005 уклали договір оренди земельної ділянки № 32. Предметом договору оренди є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Скрипаївської сільської ради, загальною площею 3,97 га, кадастровий номер 6321784500:02:000:0207. Відповідно до п. 8 Договору строк оренди землі складає 15 років, початок дії договору 21.03.2005. Разом з договором № 4 між сторонами був підписаний акт приймання-передачі земельної ділянки. Всі документи складалися у трьох екземплярах, що були підписані позивачем у момент складання. Екземпляр договору, що належить позивачу, та акт приймання-передачі земельної ділянки був повернутий позивачу лише у 2009 році, та містив виправлення, згоду на які позивач не давав. Зазначений договір оренди був зареєстрований ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" в Харківській регіональній філії ДП "Центр державного земельного кадастру при Держкому України по земельних ресурсах" лише 10.10.2008, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис № 040869100125. У грудні 2019 року позивач звернувся до ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" з приводу повернення земельної ділянки в зв`язку із закінченням строку договору оренди землі. ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" відмовилось повертати земельну ділянку, мотивуючи це тим, що термін дії договору оренди землі від 2005 року закінчується в 2023 році, тобто через 15 років з моменту державної реєстрації договору оренди землі, яка була здійснена лише 10.10.2008. Також, 20.02.2020 з метою досудового вирішення спору представник позивача - адвокат Синєпольська О. В. звернулась з пропозицією до Директора ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" про повернення земельної ділянки строком до 21.03.2020 у зв`язку з припиненням договору. Відповідно до відповіді, отриманої листом № 14 від 25.02.2020, у поверненні земельної ділянки, що є його власністю позивачу було відмовлено. З урахуванням положень статті 387 та частини першої статті 638 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-ІV, статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакціях, які були чинні на момент виникнення відповідних правовідносин, вбачається, що сторони узгодили свої права й обов`язки саме 21.03.2005, тобто в момент підписання (укладення) договору оренди. Крім того, відповідно до акта прийому-передачі, земельна ділянка позивача була безпосередньо передана у фактичне користування відповідача саме 21.03.2005. Отже, строк дії договору оренди землі № 32 необхідно обраховувати саме з моменту його укладення - 21 березня 2005 року. Строк дії договору оренди землі № 32, який є істотною умовою цього договору, за згодою сторін складає 15 років з моменту його укладення. При цьому, сторонами договору оренди не встановлено будь-яких спеціальних умов щодо початку відліку такого строку та окремо не визначено строк користування земельною ділянкою. Крім зазначеного, фактичне користування відповідачем землею розпочалось саме з дати укладання договору. Про це свідчить відповідь ДПС України в Харківській області від 27.02.2020 № 3985/ФОП/20-40-53-06-23, в якій зазначено, що саме у 2005 році податкова служба була вже повідомлена про передачу майна в оренду, та починаючи з 2005 по 2019 рр. включно ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" отримувала доходи з ділянки позивача та сплачувала податки на користь держави та орендну плату на користь позивача. Виходячи зі змісту обставин справи та положень статті 631, частини першої статті 638, статті 640, статей 125 та 126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин), статей 16-18 Закону "Про оренду землі" 2011 року, який має характер, як консенсуального, так і реального договору, є укладеним, зокрема, стосовно земельної ділянки позивача з моменту його підписання та фактичного передання земельної ділянки позивача в користування орендарю - з 21 березня 2005 року. Чинності договір оренди землі набув після державної реєстрації 10.10.2008. Такий висновок узгоджується з положеннями статті 631 ЦК України, оскільки з моменту укладення договору оренди землі 21.03.2005 та передання земельної ділянки позивача й до моменту державної реєстрації договору оренди землі 10.10.2008 сторони цього договору виконували свої права та обов`язки відповідно до цього договору. За таких обставин строк оренди за договором № 32 від 21.03.2005 щодо земельної ділянки позивача скінчився 21.03.2020. Сторони договору оренди узгодили свої права й обов`язки в момент підписання цього договору - 21.03.2005, строк дії договору оренди землі розпочався саме з цієї дати. При цьому, на момент державної реєстрації договору оренди землі позивач не міг впливати. Перебування земельної ділянки у подальшому розпорядженні відповідача, після 21.03.2020 є незаконним, не узгодженим договором. Позивач має намір самостійно обробляти ділянку та отримувати доходи, що значно перевищують розмір орендної плати. Тобто знаходження власності позивача у чужому незаконному володінні порушує матеріальні права позивача на отримання прибутку (а. с. 1-6). Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 03.06.2020 провадження у зазначеній справі відкрито та призначено по справі підготовче засідання на 24.06.2020 з повідомленням учасників справи. 19.06.2020 від представника відповідача - директора ТОВ Агрофірма ім. Гагаріна Микитченка С. М. до суду надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у позові. На обґрунтування відзиву вказано, що в п. 41 договору визначено, що він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Відповідач не заперечує доводів позовної заяви, що договір оренди був зареєстрований в Харківській регіональній філії ДП "Центр державного земельного кадастру при Держкомзему України по земельних ресурсах" 10.10.2008, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис № 040869100125, однак не згоден з доводами, що саме ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" зареєструвало зазначений договір. ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" є сільськогосподарським товаровиробником і не має повноважень стосовно державної реєстрації договорів оренди і не має впливу на виконання визначених законодавством функцій державного органу реєстрації стосовно дати проведення ним реєстраційних дій. Державна реєстрація договору оренди земельної ділянки проведена Харківською регіональною філією ДП "Центр державного земельного кадастру при Держкомзему України по земельних ресурсах", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.10.2008 № 040869100125. Саме в момент державної реєстрації 10.10.2008 договір оренди земельної ділянки між [PERSON] та ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" набрав чинності (юридичної сили). Згідно запису про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 10.10.2008 № 040869100125 строк дії договору 15 років, тобто до 10.10.2023. Вказане є не тільки позицією відповідача, але і знайшло своє підтвердження в правових позиціях Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду. Відповідач вважає, що на момент звернення позивача до суду строк чинності договору оренди земельної ділянки не сплинув, тому немає підстав для задоволення позову (а. с. 37-40). 24.06.2020 за клопотанням представника позивача адвоката Синєпольської О. В. відкладено підготовче засідання. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 03.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.10.2020. 01.10.2020 під час судового розгляду представник позивача Синєпольська О. В. підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті справи. Представник відповідача Божко Д. О. проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, просив у позові відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Під час судового розгляду встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. На підставі Державного акта на землю № 753316 серія Р2 від 27.06.2003 позивач [PERSON] є власником земельної ділянки, загальною площею 3,97 га, рілля, що знаходиться на території Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області, кадастровий номер 6321784500:02:000:0207 (а. с. 14) 21.03.2005 [PERSON] та ТОВ Агрофірма ім. Гагаріна уклали Договір оренди земельної ділянки № 32. За умовами договору: орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Скрипаївської сільської ради № 753316 серія державного акта Р2 реєстраційний № 396, кадастровий № 63217845000:02:000:0207 (п. 1); передача земельної ділянки орендарю здійснюється у десятиденний строк після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі (п. 20); договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 41). Договір зареєстрований Харківською регіональною філією ДП "Центр державного земельного кадастру при Держкомзему України по земельних ресурсах" про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.10.2008 за № 040869100125. Невід`ємними частинами договору є: план або схема земельної ділянки; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень); акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання - передачі об`єкта оренди (а. с. 15-21). Між сторонами виник спір з приводу терміну дії договору, у зв`язку з чим 20.02.2020 представник позивача - адвокат Синєпольська О. В. звернулася до директора ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" Микитченка С. М. з листом, в якому стверджувала про сплив строку оренди 21.03.2020 та вимагала повернути земельну ділянку власнику (а. с. 22), а ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" у листі № 14 від 25.02.2020 повідомило, що рахує строк оренди - 15 років від дня державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, яка 10.10.2008 проведена Харківською регіональною філією ДП "Центр державного земельного кадастру при Держкомзему України по земельних ресурсах", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.10.2008 № 040869100125 (а. с. 23-24). Оскільки відповідач у добровільному порядку не повернув земельну ділянку [PERSON] , останній звернувся до суду з указаним позовом про захист речових прав власника нерухомого майна. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини. Вказані обставини мають певний часовий проміжок дії, який має початок та закінчення. У частині першій статті 251 ЦК України строк визначено як певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином чи рішенням суду (частина третя статті 251 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тому вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Тобто сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання. У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом. На час підписання договору оренди, 21.03.2005, частина друга статті 124 ЗК України передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. У частині другій статті 125 ЗК України вказано, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Вимога про те, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону, передбачена у частині другій статті 126 ЗК України. Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон № 161-XIV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. У статті 13 Закону № 161-XIV надано визначення, згідно з яким договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 Закону № 161-XIV). Статтею 20 Закону № 161-XIV передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі. Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону № 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. У ЦК України передбачено як визначення строку, так і початку перебігу строку та його закінчення. Статтею 252 ЦК України вказано, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України). Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України). За загальним правилом, закріпленим у статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Разом з тим у частині третій вказаної статті обумовлено, що сторони можуть установити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК України і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства. У спеціальному Законі № 161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18). Отже, для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Такі ж висновки щодо набрання чинності договором оренди земельної ділянки зроблено у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), у мотивувальній частині якої міститься роз`яснення аналогічного розуміння правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 323/1178/17. У спорі, що розглядається, договір оренди підписаний сторонами 21.03.2005, у пункті 41 договору сторони погодили, що він набирає чинності, у тому числі, після його державної реєстрації, що відповідає вимогам зазначених вище нормативних актів. Отже, момент укладення договору, а відтак і початок перебігу строку його дії сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації договору. Доводи позивача щодо відліку п`ятнадцятирічного терміну оренди від дати підписання договору не ґрунтуються на положеннях договору та чинного законодавства. Посилання позивача на відомості листа Державної податкової служби України ГУ ДПС у Харківській області про отримання [PERSON] доходів у виді орендної плати від ТОВ "Агрофірма ім. Гагаріна" починаючи з 2005 року (а. с. 26-28) не спростовують висновків суду щодо набрання чинності договором оренди з дати його державної реєстрації, тобто 10.10.2008. Конкретні причини, з яких договір, що підписаний сторонами 21.03.2005 пройшов державну реєстрацію лише 10.10.2008, не мають значення для визначення часу, з якого він набрав чинності. Разом з тим, доводи позивача про те, що відповідач тривалий час не здійснював державну реєстрацію договору оренди землі з метою відтермінування початку відліку строку оренди оцінюються судом як фактичне визнання позивачем тієї обставини, що договір набрав чинності саме від дня його державної реєстрації. У разі ж, якщо б державна реєстрація договору оренди не була здійснена взагалі, то і право оренди земельної ділянки відповідач би не набув. При цьому, договір не містить положень щодо покладання виключно на орендаря обов`язку звернутися за державною реєстрацією договору оренди. А відомостей про те, що позивач вживав заходів до державної реєстрації договору, однак не зміг цього зробити через відсутність відповідних повноважень, вчинення відповідачем ухилення від державної реєстрації договору, чи з інших причин, матеріали справи не містять. Щодо виправлень, наявних у тексті договору, то вони стосуються лише нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка збільшилася від часу підписання договору до моменту його державної реєстрації. Хоча ці виправлення і не були погоджені орендодавцем, однак представник позивача в судовому засіданні визнала, що фактично ці виправлення здійснені на користь позивача і не впливають на положення договору щодо набрання ним чинності. Відповідно до п. 20 договору, передача земельної ділянки орендарю здійснюється у десятиденний строк після державної реєстрації цього договору за актом приймання передачі. Отже, дата складання акта приймання-передачі не впливала на державну реєстрацію договору оренди, а від так і на набрання ним чинності. Стаття 31 Закону № 161-XIV регулює питання припинення договору оренди землі, зокрема, договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено, а також в інших випадках, передбачених законом. Оскільки відсутні підстави вважати, що договір оренди земельної ділянки припинився 21.03.2020 у зв`язку із закінченням п`ятнадцятирічного терміну, на який він був укладений, вимога позовної заяви про про витребування земельної ділянки з кадастровим номером 66321784500:02:000:0207 із чужого незаконного користування відповідача та повернення цієї земельної ділянки позивачеві є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Тому вимога про відшкодування судових витрат по сплаті судового збору та витрат на юридичну допомогу задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed