Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк", яким просив суд визнати недійсним укладений ним кредитний договір. Позивач мотивує свої вимоги тим, що відповідач при укладенні спірного правочину свідомо та навмисно ввів його в оману щодо істотної умови кредитного договору - його ціни, а саме - абсолютного значення здорожчання кредиту та відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора. Водночас, зазначає, що розмір відсоткової ставки, як одної із вартісних елементів фінансової послуги, також не відповідає базовим умовам кредитування, та є навмисно завищеним банком з мотивів отримання прихованого прибутку. Вказує на наявність в діях банку ознак нечесної підприємницької практики, яка мала місце в зв'язку із введенням споживача в оману. З урахуванням збільшених позовних вимог, [PERSON] просив суд визнати недійсним укладений ним кредитний договір за №1 від 14 червня 2006 року. Також просив визнати недійсним договір забезпечення, що був укладений 30 червня 2006 року третьою особою [PERSON], зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна та виключити записи про обтяження даного майна іпотекою та заборону його відчуження з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відповідно. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві. Просила суд задовольнити позов повністю. Представник ПАТ АБ "Укргазбанк" в поданих суду письмових запереченнях та в судовому засіданні проти позову заперечив та подав заяву про накладення арешту на предмет іпотеки/застави в порядку ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України, а також заяву про застосування строку позовної давності. Представник третьої особи на стороні позивача - адвокат [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримала повністю, просила такі задовольнити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14 червня 2006 року між Львівською філією ПАТ АБ "Укргазбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1, предметом якого було надання банком позичальнику грошових коштів в розмірі 500 000,00 доларів США на споживчі цілі з відсотковою ставкою 12,5 % річних та кінцевим терміном виконання зобов'язання 14 червня 2013 року . В якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 30 червня 2006 року між Львівською філією ПАТ АБ "Укргазбанк" та третьою особою [PERSON] було укладено іпотечний договір б/н, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., за яким передано в іпотеку банку житловий будинок [ADDRESS]. Згідно п.3.3.2 кредитного договору позичальник зобов'язується сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно, виходячи з 12,50% річних на рахунок №220806017304.840 у ЛФ ВАТ АБ "Укргазбанк", МФО 325967, не пізніше останнього банківського дня місяця, а також в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності до п.1.1 цього договору, або в день дострокового погашення заборгованості по кредиту, або в день дострокового розірвання цього договору. У ході судового розгляду за клопотанням представника позивача ухвалою від 05.12.2016р., судом призначено судово-економічну експертизу. Згідно висновку №282/17 від 12.07.2017р. судового експерта Віхляєва О.К. встановлено, що: - ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення договору №1 від 14.06.2006р. складає 15,94 % та є вищою від визначених договором процентів за користування кредитом 12,50%; - сукупна вартість кредиту (абсолютне значення подорожчання кредиту) на момент укладання кредитного договору №1 від 14.06.2006р. складає 243 831,22 доларів США. Сума заборгованості, зазначена у розрахунку заборгованості [PERSON]за кредитним договором №1 від 14.06.2006р. (станом на 20.10.2014р.) не підтверджується. У Постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" № 8 від 30.05.1997р. встановлено, що судова експертиза як один із засобів доказування сприяє повному, всебічному та об'єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень. Дослідивши вказаний вище висновок експерта, суд вбачає його належним та допустимим доказом у справі, оскільки він належно обґрунтований, надає вичерпні відповіді на поставлені питання, висновки експерта узгоджується з дослідницькою частиною та матеріалами справи. На противагу висновку №282/17 від 12.07.2017р. судового експерта Віхляєва О.К. представником відповідача надано суду висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи за №010-18 від 16 липня 2018 року, виконаний судовим експертом Чередніченко А.П., згідно якого : - згідно вихідних даних, наявних у кредитному договорі №1 від 14.06.2006р. між Львівською філією ВАТ АБ "Укргазбанк" та [PERSON] та довідки із зазначенним суттєвих умов кредитного договору №1, розрахунково підтверджується процентна ставка у розмірі - 13,87%; - абсолютне значення подорожчання кредиту в сумі 511 233,08 доларів США. Відтак, висновки експерта підтверджують обставини, зазначені в позовній заяві. Реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком. За таких умов, виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення непередбачених втрат у боржника. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зважаючи на те, що споживчий кредитний договір є договором приєднання, сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України "Про захист прав споживачів", котрий, враховуючи суб'єктний склад учасників правочину в даному випадку - є спеціальним законом. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту в абсолютному та відносному значенні, вказати наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, зазначити переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Дана норма кореспондує із ст. 56 ЗУ "Про банки та банківську діяльність" та ст. 11,12 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг", що визначають аналогічний обов'язок кредитора. Ст.19 цього Закону встановлює, що захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг. Разом з тим, відповідач не надав суду доказів проведення ним переддоговірної роботи у відповідності до вимог ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та Постанови НБУ №168 від 10.05.2007р. Дослідивши зміст оспорюваного кредитного договору №1від 14.06.2006р., суд критично оцінює посилання представника відповідача на той факт, що перед підписанням спірного правочину, позичальник отримав усю необхідну інформацію, що була необхідна йому для здійснення свідомого вибору, оскільки такий договір не містить усіх інформаційних елементів, які визначені законом, як обов'язкові, що підтверджено висновком первинної судово-економічної експертизи №282/17 від 12 липня 2017 року. Згідно 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6. ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005р. щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п.2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо-статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до п. 6 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно наявного у справі Рішення Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. дія п.п.22, 23 ст.1 та ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Окрім того, положення частин четвертої - одинадцятої ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів" передбачають такі права та обов'язки споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до п. 1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У відповідності до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р "Про судову практику визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину. наявність умислу, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, що діяла під впливом обману." Разом з тим, згідно інформаційного листа ВСУ від 01.02.2013р. "Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів" (2009 - 2012 рр.) вбачається, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів судам слід враховувати, що тягар доказування обставин, що звільняють від відповідальності за виконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі і за спричинену шкоду лежить на продавцеві товару чи послуги. ЗУ "Про захист прав споживачів" містить спеціальні норми, що, превалюють над загальними. Виходячи із принципу рівності сторін та, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність в діях відповідача факту обману та недобросовісної підприємницької практики. Умисел в діях відповідача має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчання кредиту та зазначення ефективної ставки відсотка (реальної процентної ставки) у розмірі 12,50%, яка є нижчою від реальної процентної ставки, встановленої висновком судово-економічної експертизи. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є непроведення відповідачем визначеної Законом України "Про захист прав споживачів" переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття позивачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення останнім кредитного договору за невигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку схемою. Мотивом введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого. На думку суду, за таких умов, формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Відтак, суд приходить до висновку про те, що умови оспорюваного кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, спрямовані на погіршення становища боржника, що є підставою для визнання такого договору недійним. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач виконував взяті на себе зобов'язання, а отже цим погодився з усіма умовами, що випливали із укладення кредитного договору, оскільки, згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", - виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України). Заява ПАТ АБ Укргазбанк" про накладення арешту на предмет іпотеки/застави, відповідно до ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України задоволенню не підлягає, оскільки, згідно ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Стаття 1057-1 ЦК України, яку Відповідач просить застосувати до правовідносин в даному спорі, внесена до Цивільного кодексу на основі прийнятого Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань" Закон набрав чинності 04.11.2012 року. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань"Цивільний кодекс України доповнено статтею 1057-1, пунктом 5 якої передбачено, що, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Стаття 1057-1 ЦК України, яку відповідач просить застосувати до правовідносин в даному спорі , внесена до Цивільного кодексу на основі прийнятого Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань" від 02.10.2012 року № 5405-VІ. Згідно ч. 5 ст. 94 Конституції України закон набирає чинності через 10 днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. Даний закон було опубліковано в газеті "Голос України" № 208 від 03.11.2012 року. Таким чином закон набрав чинності 04.11.2012 року. Згідно ч. 2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Згідно ч. 1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно ч. 2 ст.5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Оскільки правовідносини між сторонами спору, тобто укладення кредитного договору та договору іпотеки виникли до набрання чинності Законом України від 02.10.2012 року, та відповідно, набрання чинності вказаною статтею 1057-1 ЦК України, то вимоги цієї статті не можуть застосовуватися до вказаних правовідносин. Крім цього, суд вважає безпідставними доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що про можливість існування обману з боку банку при укладенні кредитного договору позивачу стало відомо лише в жовтні 2016 року із судової практики, що викладена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а про наявність такого обману - при ознайомленні із висновком судово-економічної експертизи в даній справі. Згідно ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відтак, оскільки позивач при укладенні оспорюваного кредитного договору не знав та і не міг знати про наявність обману з боку відповідача з приводу зазначених у договорі реальної процентної ставки та сукупної вартості кредиту, які були значно занижені відповідачем, оскільки не мав спеціальних економічних знань, а дізнався про такі неправомірні дії лише після проведеної судово-економічної експертизи, суд визнає поважними причини пропущення позивачем позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч.2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 1. ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про іпотеку" іпотека припиняється у випадку визнання договору іпотеки недійсним. У відповідності до ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Щодо пред'явлених позивачем вимог щодо зняття нотаріальної заборони відчуження нерухомого майна та виключення записів із відповідних реєстрів суд зазначає, що, відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини громадянина захищаються судом. Згідно ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Згідно з рішенням Конституційного суду України №11-2/2002 від 09.07.2002р. право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами, відтак звернення позивача з такого роду вимогами є його правом, чим і скористався [PERSON] в даній справі.

Outcome: approved