Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивач 13.01.2014 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «[PERSON] Аваль», [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними кредитного договору №014/0027/82/74937 від 17.05.2007р., договорів поруки №014/0027/82/74937/1 і №№014/0027/82/74937/2 від 17.05.2007р. та договору іпотеки №У-183 від 22.05.2007р., та виключення з Державного реєстру запис про реєстрацію договору іпотеки від 22.05.2007р. та виключення з Єдиного державного реєстру заборон відчуження. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що при укладені договору про надання споживчого кредиту банк порушив вимоги закону в частині валюти зобовязання, оскільки видав кредит в іноземні валюті, при тій обставині що у нього була відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, те що [PERSON] не було надано право здійснювати використання готівкою іноземної валюти при здійсненні платежів за спірним кредитним договором , крім того надання споживчого кредиту в іноземній валюті забороняється законом. Також позивач зазначив, що оскільки договори про надання споживчого кредиту є недійними, тому також слід визнати недійсними інші зобовязання, які з нього витікають. В судовому засідання представник позивачки- Прутян Д.С., діючий по довіреності, підтримав повністю позовні вимоги та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. та зазначив, що у звязку з тим, що на їх погляд кредитний договір є недійсним то також необхідно визнати і інші договори недійсними як похідні. Представник відповідача- Вдовиченко [PERSON], що діяла на підставі довіреності заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав їх незаконності та необґрунтованості, про було надано письмові заперечення. Також представник відповідача, посилаючись на ст. 192, 533, 1054 ЦК, , статей 32, 44 Закону України "Про Національний банк України", статей 2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статей 1, 4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статей 1,3,5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", зазначив, що банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті. Стороною по справі зазначено, що банк для надання кредиту мав вільні кошти в іноземній валюті та банківську ліцензію N 94 від 11 жовтня 2006 року і дозвіл N 10-4 на право здійснення операцій визначених пп. 1 - 4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" (в т. ч. на залучення та розміщення іноземної валюти). Відповідач [PERSON] повністю визнав позовні вимоги та просив їх задовольнити, при цьому також зазначив що банк не мав індивідуальної ліцензії, тому не прав права укладати відповідні договори. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час і місце судового засідання повідомлялись неодноразово належним чином, причини неявки суд не повідомила, у звязку з чим суд, враховуючи тривалий час розгляду справи вважає, що її неявка не перешкоджає розгляду справи згідно ч.2 ст.169 ЦПК України Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що у позовних вимогах про визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки, договору іпотеки, слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.05.07 р. між [PERSON] та ВАТ «[PERSON] Аваль» було укладено кредитний договір №014/0027/82/74937 з додатком, згідно якого [PERSON] отримала кредит в іноземній валюті у сумі 395\~964 доларів США. строком до 17.05.2017р. під 13,75 % річних (а.с.7-11) В забезпечення виконання кредитного договору між банком та [PERSON] було укладено договор поруки №014/0027/82/74937/2 від 17.05.2007 р. (а.с.12-13). Також 17.05.2007 року було укладено договір поруки №014/0027/82/74937/1 між АТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON]М.(а.с.14-15). В забезпечення виконання зазначеного договору, був укладений іпотечний договір від 22.05.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого [PERSON] передала в іпотеку АТ «[PERSON] Аваль» нерухоме майно, а саме: квартира №18, яка розташована за адресою: м. Одеса, бульвар Лідерсовський, будинок №17. (а.с.16-18). Також судом встановлено, що ПАТ «[PERSON] Аваль» НБУ видано : свідоцтво про реєстрацію банка 27.03.1992р. реєстр.№94 (а.с.53), банківська ліцензія №10 від 27.03.1992р. №94 на право здійснювати банківські операції визначені ч.1 та п.5,11 ч.2 ст.47 закону України «Про банки та банківську діяльність» (а.с.55), Дозвіл №10-4 від 27.03.1992р. виданий 11.10.2006р. на право здійснення операцій, визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 закону «Про банки та банківську діяльність» з Додатком до Дозволу щодо переліку операцій, які має право здійснювати банк операції з валютними цінностями ( в т.ч. залучення і розміщення іноземної валюти на валютному ринку України)(а.с.56, 57-58), Дозвіл погоджений НБУ 01.12.2006р. на здійснення банківських та інших операцій, серед яких в тому числі і на залучення і розміщення іноземної валюти на валютному ринку (крім операцій на міжбанківському валютному ринку України, від імені та на умовах, встановлених банком; (а.с.59) Також з наданої представником банка копії кредитної справи (а.с.83-139) вбачається з заявою до банку про видачу кредиту в доларах США звернулась [PERSON] 07.05.2007р. (а.с.84). Зі змістом, умовами та правовими наслідками зазначеного кредитного договору та іншими договорами поруки та іпотеки позивачка та відповідачі були ознайомлені та згодні, про що свідчить їх підпис та напис на останній сторінці договору. 01.03.2009р. Банк звернувся до [PERSON], [PERSON] з вимогою про повне дострокове виконання грошових зобовязань за цим кредитним договором (а.с.109), а також до [PERSON]В від 03.08.2009р. (а.с.110). Згідно рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23.07.2013р. позов ПАТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором був задоволений(а.с.214-216) , яке згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 27.05.2014р. залишено без змін (а.с.217-220). Суд не приймає до уваги доводи позивача щодо порушення умов валюти кредитування, як на підставу для визнання недійсними кредитних договорів, з наступних підстав. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(далі Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 і 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21.08.2001 за №730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; - операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. Щодо вимог підпункту «в»п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії (на відсутність якої посилається позивачка) на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції. Відповідно до пп. "в", "г" ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: - надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; - використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Стаття 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносить до кредитних операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3 - 7 частини другої статті 47 цього Закону, зокрема, розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Аналогічна позиція також висловлена і в п.10,11 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів , що виникають із кредитних правовідносин». Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Як вбачається з матеріалів справи відповідно до вимог ст. 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність, ПАТ „[PERSON] Аваль (раніше ВТ «[PERSON] Аваль) на підставі банківської ліцензії N 94 від 11 жовтня 2006 року і дозволу N 10-4 на право здійснення операцій визначених пп. 1 - 4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" на час укладання угоди мав право здійснювати операції з валютними цінностями, у тому числі на торгівельні операції. Таким чином суд приходить до висновку, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Крім того, посилання позивача на недійсність кредитного договору з посилання на заборону видачі споживчого кредиту в валюті, суд вважає безпідставними так як: такі зміни в абзац 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" набрали чинності лише після укладання оспорює мого кредитного договору, тобто Закона України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", набрав чинності з 16.10.2011р. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України\~ суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому слід зазначити, що оскільки суд відмовляє у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, тому відсутні і правові підстави для визнання недійсними договору іпотеки від 22.05.2007 р., договору поруки №014/0027/82/74937/2 від 17.05.2007 р., договору поруки №014/0027/82/74937/1 від 17.05.2007 р. , оскільки вказані договори є похідними від кредитного договору, що визначено у ст. 548 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed