Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 09.12.2009 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. У шлюбі в них народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] 06.09.2013 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між сторонами був розірваний. Між позивачем та відповідачем не виникало спору, щодо місця проживання сина [PERSON], [INFO], малолітній син [PERSON] проживає з позивачем. Відповідач після розірвання шлюбу не цікавиться життям та здоров'ям сина, самоусунувся від виховання та спілкування з дитиною, не надає матеріальної допомоги, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, зокрема не піклується про стан її здоров'я, фізичний, моральний і духовний розвиток, не цікавиться її життям та не спілкується з нею. Довідка з навчального закладу № 117 від 03.05.2018 підтверджує факт того, що відповідач не піклується про моральний та духовний розвиток дитини, не бере участі в навчальному процесі дитини, а також жодного разу не був присутнім на батьківських зборах. Тому позивач просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Позивач подала до суду заяву згідно якої просила розгляд справи провести у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав в повному обсязі, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації направила до Києво-Святошинського районного суду Київської області лист згідно якого просила розгляд справи провести у їх відсутності, справу вирішити відповідно до вимог чинного законодавства, надали висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін та представника третьої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] та позивачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 06.09.2013 року. Встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] є сторони - [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданою Виконавчим Комітетом Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за № 08-1/45, [PERSON], [INFO] перебуває на утриманні [PERSON]. Згідно характеристики з навчального закладу № 117 від 03.05.2018 вбачається, що відповідач не бере участі в навчальному процесі [PERSON], жодного разу не був присутнім на батьківських зборах та не забирав дитину зі школи. Судом встановлено, що відповідно до висновку від 11.09.2018 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація, вважає за доцільне на даний час позбавлення батьківських прав [PERSON], відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. П. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позивачем у такій справі, згідно ст. 165 СК України та абз. 1 п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", може бути один з батьків. Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач, в якості обґрунтування своїх позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина, зазначає, що після розлучення і по цей час відповідач не бере участі у вихованні своєї дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток та взагалі матеріально не підтримує, що, в свою чергу, свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками та самоусунення від виховання та утримання своєї дитини. Вимогами ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. На підставі зазначеного, оцінивши зібрані по справі докази, а також враховуючи те, що обставини ухиляння відповідача від виконання своїх обов'язків по належному вихованню та утриманню дитини знайшли своє підтвердження в підготовчому засіданні та визнані самим відповідачем, суд дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 709,00 грн. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 56, 58, 61, 63 Цивільного кодексу України, ст. ст. 6, 150, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", п. п. 15, 16, 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" та,

Outcome: approved