Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між ВАТ «Комерційний банк «Надра» , правонаступником якого з 04.02.2011 року є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] 14.05.2007 р. було укладено кредитний договір № 08/2007/840к265, за яким банк надав кредит в сумі 9 000 доларів США під 14,49 % річних. Відповідно до п.п. 3.3.2-3.3.4 кредитного договору позичальник взяв на себе зобов'язання повернути кредит до 14.05.2012 р. включно, шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу в розмірі 219,18 дол. США. Згідно п. 1.3.2 кредитного договору плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно, протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,11 від розміру фактичного залишку заборгованості по кредиту. Банком своє договірне зобов'язання щодо надання кредиту виконано у повному обсязі. Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості. Пунктом 5.2 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1. 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту за кожен випадок. Зважаючи на прострочення виконання зобов'язань позичальником щодо повернення кредиту йому нарахована неустойка, яка складається з пені в сумі 99168,15 грн. та штрафу в сумі 23013,54 грн. Станом на 12.04.2016 року заборгованість перед банком складає 12715,50 дол. США та має наступну структуру заборгованість по кредиту, в т.ч. прострочена 4182,96 доларів США , що еквівалентно 106960,79 грн., заборгованість по відсотках 3512,08 доларів США , що еквівалентно 89805,99грн., плата за управління кредитом 242,25 доларів США , що еквівалентно 6194,48 грн., пеня 3878,21 доларів США , що еквівалентно 99168,15 грн., штраф 900 доларів США , що еквівалентно 23013,54 грн. 14.05.2005 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки, яким передбачено, що остання поручилася перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають із кредитного договору. Оскільки позичальником порушено умови кредитного договору, а поручителем добровільно не виконано взяті на себе зобов'язання, вони повинні відповідати перед банком разом з позичальником як солідарний боржник, у тому ж обсязі що і останній. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. З урахуванням викладеного позивач вважає, що [PERSON], взявши на себе обов'язки поручителя та не забезпечивши належного виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе кредитним договором обов'язків, повинна відповідати перед позивачем разом з відповідачем [PERSON] , як солідарні боржники, у тому ж обсязі що і позичальник. Як вбачається з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Також позивач повідомляє, що на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 113 від 05.06.2015 «Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» у ПАТ «Комерційний Банк «[PERSON]» розпочалась процедура ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку. В зв»язку з цим позивач просить постановити рішення, яким тягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором розраховану станом на 12.04.2016 року, а саме: заборгованість по кредиту в сумі 4182,96 доларів США, заборгованість по відсоткам в сумі 3512,08 доларів США, заборгованість по платі за управління кредитом в сумі 242,25 доларів США, а всього 7937,29 доларів США, заборгованість по сплаті неустойки за порушення умов кредитного договору розраховану станом на 12.04.2016 року, а саме заборгованість по сплаті пені в сумі 99168,15 гривень та штраф у сумі 23013,54 гривень, а всього 122181, 69 грн. та судові витрати в рівних частинах. Позивач 15.06.2016 року уточнив позовні вимоги, які мотивував тим, що згідно відміток в паспортах відповідачі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.08.1994 року, отримані в кредит кошти використали в інтересах сім»ї, а тому на підставі ст.ст. 60, 61,65 Сімейного кодексу України повинні відповідати по позову як солідарні боржники і просив постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість станом на 12.04.2016 року по кредиту в сумі 4182,96 доларів США, заборгованість по відсотках в сумі 3512,08 доларів США, заборгованість по платі за управління кредитом в сумі 242,25 доларів США, а всього 7937,29 доларів США; заборгованість по сплаті неустойки за порушення умов кредитного договору розраховану станом на 12.04.2016 року, а саме заборгованість по сплаті пені в сумі 99168,15 гривень та штраф у сумі 23013,54 гривень, а всього 122181, 69 грн.,а всього 122\~181,69 грн. та судові витрати, понесенні позивачем в рівних частинах. [PERSON] 15.06.2016 року звернулася до суду із зустрічним позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа [PERSON] про визнання договору поруки припиненим. Свої вимоги мотивує тим, що 14.05.2007 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» укладено договір поруки, предметом якого поручитель зобов'язується нести солідарну відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 08/2007/840к265 від 14 травня 2007 року щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом в строк до 14.05.2012 року у розмірі 9000 доларів США. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.1 статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до ч.1ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов'язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Згідно кредитного договору, боржник [PERSON] первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 14 травня 2012 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів до 20 числа поточного місяця. Отже, поряд з установленням строком дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Відповідачем по справі [PERSON], згідно довідки-розрахунку, наданого банком зроблено останній платіж 04.08.2011 року, який потім припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржник про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальній боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгована коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Пунктом 3.3.2 кредитного договору встановлена щомісячна сума платежу 219,18 доларів США. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки, відповідно до ст. 534 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором тому самому обсязі, що і боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частині четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржники зобов'язань за кредитним договором передбачений ч.4 статті 559 ЦКУ строї пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яки згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися моменту наслання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч.4 статті 559 ЦК- України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення прав кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч.4 статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 6К 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦП України) протягом зазначеною строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК" України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Дана судова практика викладена в Постанові Верховного суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14. Відповідно до ст. 360 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування дії норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч.1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. На підставі вищевикладеного позивач вважає, що 04.08.2011 року позичальник [PERSON] здійснив останній платіж на погашення суми кредиту. Відповідно до п.3.3.1 кредитного договору позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 219,18 дол. США щомісяця до 20 числа поточного місяця. Тобто вже 21.09.2011 року позичальник почав порушувати умови договору та не належно виконувати зобов'язання, саме з цієї дати 21.09.2011 року протягом шести місяців банк повинен був пред'явити вимоги до поручителя, що банком не зроблено, а тому порука за договором поруки має бути припинена. Крім того, строк кредиту закінчився 14.05.2012року. В зв»язку з цим позивач просить постановити рішення, яким визнати поруку за договором поруки від 14 травня 2007 року укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» припиненою. Представник позивача уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» по довіреності [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, зустрічний позов не визнав, просив в позові відмовити та пояснив, що позивач не пропустив , встановлений законом строк позовної давності, так як умовами кредитного договору передбачено термін позовної давності для вирішення спорів 10 років (п.7.3), термін дії договору до 14 травня 2012 року. Представник відповідача [PERSON], вона є позивач по зустрічному позову по довіреності [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити, з підстав, вказаних в зустрічному позові. При постановленні рішення застосувати строк позовної давності та відмовити і позову банку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, в результаті повного, всебічного та обєктивного їх дослідження, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, зустрічний позов слід задовольнити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між ВАТ «Комерційний банк «Надра» , правонаступником якого з 04.02.2011 року є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] 14.05.2007 р. було укладено кредитний договір № 08/2007/840к265, за яким банк надав кредит в сумі 9 000 доларів США під 14,49 % річних. Відповідно до п.п. 3.3.2-3.3.4 кредитного договору позичальник взяв на себе зобов'язання повернути кредит до 14.05.2012 р. включно, шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу в розмірі 219,18 дол. США. 14.05.2005 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки, яким передбачено, що остання поручилася перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають із кредитного договору. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач [PERSON] умови кредитного договору не виконав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 526,629 ЦК України , позивач вправі звернутися з позовом до суду як до боржника так і до поручителя (ст.554 ЦК України). Однак такі доводи позивача не можуть бути покладені в основу судового рішення. Судом встановлено, що згідно кредитного договору, відповідач [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 14 травня 2012 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів до 20 числа поточного місяця. Отже, поряд з установленням строком дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Відповідачем по справі [PERSON], згідно довідки-розрахунку, наданої банком зроблено останній платіж 04.08.2011 року, потім відповідач припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржник про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальній боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгована коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Пунктом 3.3.2 кредитного договору встановлена щомісячна сума платежу 219,18 доларів США. Суд вважає, що позивач пропустив встановлений законом строк позовної давності звернення до суду. Посилання представника позивача про те, що сторони домовилися про строк позовної давності в десять років, не можуть стати підставою для задоволення позову. Кредитний договір укладений сторонами 14.05.2007 року , на термін до 14.05.2012 року. Позивач звернувся до суду з позовом 26.04.2016 року вх. № 13084 і заборгованість розрахував станом на 12.04.2016 року ( через майже 4 роки після закінчення строку дії договору). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256\~ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267\~ЦК України). Статтею 257\~ЦК України\~встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258\~ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253\~ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261\~ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті\~259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207\~ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В кредитному договорі, укладеному банком та [PERSON] встановлено позовну давність тривалістю в десять років. Однак позивачем не надано суду належних та допустимих доказів з приводу того, що позичальник в заяві про надання кредитних коштів надає згоду про збільшення строку позовної давності до десяти років. Вищевказана позиція викладена і в Постанові ВСУ від 04.11.2015 року по справі № 6-1926цс15 (№ в ЄДРСРУ53361462). Тому суд вважає, що в позові слід відмовити. Зустрічний позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.05.2007 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» укладено договір поруки, предметом якого поручитель зобов'язується нести солідарну відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 08/2007/840к265 від 14 травня 2007 року щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 14.05.2012 року у розмірі 9000 доларів США. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.1 статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов'язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Згідно кредитного договору, боржник [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 14 травня 2012 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів до 20 числа поточного місяця. Отже, поряд з установленням строком дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Відповідачем по справі [PERSON], згідно довідки-розрахунку, наданого банком зроблено останній платіж 04.08.2011 року, який потім припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржник про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальній боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгована коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Пунктом 3.3.2 кредитного договору встановлена щомісячна сума платежу 219,18 доларів США. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки, відповідно до статті 534 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором тому самому обсязі, що і боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частині четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, суд приходить до висновку, що у разі неналежного виконання боржники зобов'язань за кредитним договором передбачений ч.4 статті 559 ЦКУ строї пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яки згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися моменту наслання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч.4 статті 559 ЦК- України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Згідно ч.4 статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦП України) протягом зазначеною строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Згідно ст. 559 ЦК України поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов'язання. Дана судова практика викладена в Постанові Верховного суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14. Відповідно до ст. 360 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування дії норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч.1 статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Судом встановлено, що 04.08.2011 року позичальник [PERSON] здійснив останній платіж на погашення кредиту. Відповідно до п.3.3.1 кредитного договору позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 219,18 дол. США щомісяця до 20 числа поточного місяця. Тобто 21.09.2011 року позичальник порушив умови договору та не належно виконувати зобов'язання, саме з цієї дати 21.09.2011 року протягом шести місяців банк повинен був пред'явити вимоги до поручителя. В порушення вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України банком не надано суду доказів, про те, що він пред»являв вимоги до поручителя. Тому порука за договором поруки повинна бути припинена. В зв»язку з цим зустрічний позов слід задовольнити. Поскільки первісний позов не підлягає до задоволення , то немає підстав і вирішувати питання про стягнення судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved