Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

В березні 2021 року позивач - акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» - звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суму боргу за надані послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2013 року по 28.02.2021 року в розмірі 51962,72 гривень. В зв`язку з невиконанням обов`язків по оплаті за отримані комунальні послуги, відповідно до чинного законодавства, просили також стягнути нараховані: інфляційні втрати - 3747,03 гривень та 3% річних - 3049,27 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 2270 гривень. Ухвалою суду від 19 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження на 25 червня 2021 року. 25 червня 2021 року у зв`язку з неявкою відповідачів судовий розгляд справи відкладено. Представник позивача АТ «Криворізька теплоцентраль» надав суду заяву з проханням про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про розгляд справи були повідомлені своєчасно та належним чином, на день розгляду справи від них не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку із зазначеним, 06 серпня 2021 року судом постановлена ухвала про розгляд справи у заочному порядку. Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Аналізуючи все в сукупності, суд розглянувши справу за наявними у справі матеріалами приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що АТ «Криворізька теплоцентраль» здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату цих послуг згідно з особового рахунку і встановлених тарифів. Відповідачам, за адресою: [ADDRESS] , де вони зареєстровані в опалювальний сезон поставлялася теплова енергія відповідно до тарифів на теплову енергію, установлених діючим законодавством. Позивач, виконуючи свої обов`язки, постійно поставляв відповідачам теплову енергію у вигляді централізованого опалення, а відповідачі оплату за отримані послуги в повному обсязі не здійснювали, в результаті чого заборгованість з 01.10.2013 року по 28.02.2021 року становить 51962,72 гривень. Таким чином, між сторонами про справі виникли правовідносини, які регулюються ст.ст.64,67,68 Житлового Кодексу України, відповідно до яких споживачі житлово - комунальних послуг зобов`язані оплачувати послуги в строки, встановлені договором або законом. Згідно ст.32 Закону України "Про житлово- комунальні послуги" від 24.06.2004 року, плата за комунальні послуги нараховується щомісячно. Відповідно до ст.68 Житлового кодексу України строки оплати встановлено також - щомісячно. Відповідно до ст.16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 26 червня 2004 року порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства, а згідно ст.19 цього ж закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. В силу ст.634 ЦК України та Закону України "Про житлово-комунальні послуги" сторонами фактично укладено договір про надання послуг з централізованого опалення. Відповідно до правової позиції Верховного суду України споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги в повному обсязі, якщо вони фактично користувались ними. За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Частиною 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закон у обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Так, пунктом 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Період, за який позивач вимагає стягнення заборгованості, хронологічно підпадає під дію різних редакцій закону «Про житлово-комунальні послуги». Прикінцевими та перехідними положеннями ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, яким було скасовано попередній закон від 26.04.2004 року, зазначено: договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом п`яти місяців з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. Заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) в Україні не завершувались з моменту їх початку. Звідси робиться висновок, що посилання на закон, при якому укладалися (чи мали укладатися) договори з надання послуг централізованого опалення, цілком слушне. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачами не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. До суду заяв про застосування позовної давності не надходило. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Крім того, згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки неправомірними діями відповідачів позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України та погоджується з наданим позивачем розрахунком 3% річних та інфляційних втрат. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2270,00 гривень, сплачений ним при подачі позову, тому, оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст.141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved