Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про зміну розміру аліментів і просить ухвалити рішенням, яким змінити розмір аліментів, призначених рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 грудня 2017 року та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей: сина [PERSON] та доньки [PERSON] в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття, посилаючись на зміну у матеріальному становищі її, дітей та відповідача, який працює за кордоном та отримує пристону зарплату. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі, додаткових клопотань не заявляла. Відповідач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, хоча про день та час судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток. Представник відповідача, адвокат Гнатюк Г.І. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що при винесенні рішення Смілянським міськрайонним судом від 13 грудня 2017 року про стягнення з [PERSON] аліментів на користь позивача, на утримання дітей, були враховані всі істотні обставини та з цього часу нічого не змінилось, [PERSON] так само займається тимчасовими підробітками постійної роботи та стабільного заробітку немає, іншого будь-якого доходу, заборгованості по аліментах немає,\~ а відтак вважає вимоги позивача такими, що задоволенню не підлягають. Окрім того представник відповідача надала до суду копію рішення Смілянського міськрайонного суду від 27 березня 2018 року про стягнення з відповідача на користь [PERSON] аліментів на її утримання в розмірі 1/4 частини всих видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 19 жовтня 2017 року та вказала, що після винесення рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей в нього навпаки погіршився матеріальний стан, оскільки він зобов`язаний на даний час окрім малолітніх дітей утримувати і свою матір. Вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши наявні у справі документи і матеріали,суд встановив наступне. Як вбачається з копії рішення Смілянського міськрайонного суду від 13 грудня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.4). З матеріалів справи вбачається, що батьками малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є сторони у справі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с.6,7). Відповідно до рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 грудня 2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 1 серпня 2017 року і до досягнення старшою дитиною сином [PERSON] повноліття (а.с.5). Так, згідно ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч.1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень статей 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі. Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі"). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. Водночас, правомірність\~ зміни розміру аліментів встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України. При зверненні до суду\~ та у судовому засіданні позивач посилалась на: матеріальне становище її, дітей та відповідача працюючого періодично по тимчасових заробітках за кордоном, проте, жодного доказу на підтвердження вказаних обставин до суду не надала. З часу винесення рішення суду (13 грудня 2017 року) про стягнення аліментів на утримання дітей до звернення позивача з позовом до суду (3 грудня 2018 року) не змінилися жодні обставини, які б стали підставою для зміни розміру аліментів, шляхом збільшення частки від заробітку відповідача, яка б підлягала стягненню з нього на утримання дітей. Згідно положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 6 ст. 81 ЦПК України вказано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено в ч.ч.3-5 ст.82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Усупереч зазначеного, позивач не довела обставини, передбачені статтею 192 СК України, - зміну майнового чи сімейного стану її та дітей, погіршення стану здоров`я дитини (дітей) після ухвалення судового рішення, яким присуджено сплату аліментів. Доведення саме вказаних обставин є підставою для перегляду визначеного судом розміру аліментів, у тому числі і шляхом зміни способу їх стягнення. Разом з тим, згідно матеріалів справи, та підтверджено сторонами, відповідач не має постійної роботи та стабільного заробітку, оскільки працює не офіційно і займається тимчасовими підпробітками, не надано доказів, що відповідач систематично отримує доходи, а останній щодо цього заперечував, з чого суд доходить до висновку про наявність у відповідача нерегулярного мінливого доходу. Окрім того, суд враховує і той факт, що відповідач має на утриманні матір, яка є інвалідом ІІ ї групи та сплачує на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 19 жовтня 2017 року, що підтверджується відповідним рішенням суду від 27 березня 2018 року. Тобто після винесення рішення суду про стягнення аліментів на утримання дітей (13 грудня 2017 року) у відповідача змінився майновий стан, оскільки в нього на утриманні з 19 жовтня 2017 року стала перебувати і його матір. Судом встановлено, що з відповідача за двома виконавчими листами (про стягнення аліментів на утримання дітей та стягнення аліментів на утримання метері) проводиться стягнення в загальному розмірі 1/2 частки від його заробітку (доходу) щомісячно. Збільшення розміру аліментів на утримання дітей призведе до стягнення з відповідача більш ніж 50 % від його заробітку (доходу), що суд вважає надмірним тягарем для відповідача та таким, що не відповідає на даний час його метерільним можливостям. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволені позову судові витрати покладаються на позивача. Оскільки позивач відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, то відповідно на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed