Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] , 1983 року народження та [PERSON] , 2019 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням та примусово зняти їх з реєстраційного обліку за адресою: по [ADDRESS] . В обґрунтуванні позову зазначено, що вона є власником земельної ділянки, кадастровий номер 3221455500:01:055:0007, яка розташована за адресою по [ADDRESS] , на якій було розташоване домоволодіння в якому зареєстровані відповідачі. Відповідачі за вказаною адресою не проживають, проте їх реєстрація перешкоджає відповідачу у розпорядженні належною їй земельною ділянкою. Отже, не маючи інших засобів для того, щоб вирішити питання про зняття з реєстрації місця проживання відсутніх тривалий час відповідачів за вказаною адресою, вона вимушена звертатися з даним позовом до суду, адже за таких обставин факт реєстрації [PERSON] та [PERSON] , 2019 року народження за адресою будинку, який розташований на належній позивачу земельній ділянці, обмежує передбачені чинним законодавством її права, як власника майна на володіння, користування та розпорядження належним майном, оскільки у такому випадку необхідна згода всіх зареєстрованих осіб. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживанняза правилами загального позовного провадження (а.с. 29-30). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с.42-43). [PERSON] у судове засідання не з`явилась, подавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов просила задовольнити (а.с. 54). Відповідачі, які належним чином повідомлялися про відкриття провадження у справі у порядку загального позовного провадження за своїм зареєстрованим місцем проживання та у порядку частини одинадцятої ст. 128 ЦПК України не скористалися своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому у силу частини восьмої ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами (а.с. 32, 33, 35, 44, 47, 51, 53). Відповідно до ч.ч.7, 8 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,072 га для будівництва та обслуговуння житлового будинку, що розташована по [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії КВ № 056898 42821, виданим 10 листопада 2004 року (а.с. 7). Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання виконавчого комітету Гребінківської селищної ради Васильківського району Київської області від 13 березня 2019 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 12). Згідно довідки інженера з інвентаризації нерухомого майна від 18 квітня 2019 року за вих. №101/19 капітальна забудова за адресою по [ADDRESS] відсутня (а.с.8), зазначений факт також підтверджується листом депутата Гребінківської селищної ради Васильківського району Київської області [PERSON] в якому вказано, що на земельній ділянці по [ADDRESS] не існує ніяких споруд (а.с.10), тобто житло, з якого позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування ним, відсутнє. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18. Крім того, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У пункті 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК Української РСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Як вбачається з матеріалів справи, в будинку прописана малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , яку позивач також просить визнати такою, що втратила право на користування домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Однак, жодного висновку з даного приводу щодо доцільності визнання дитини такої, що втратила право користування житловим приміщенням від Служби у справах дітей позивачем суду не надано, як і не залучено їх для розгляду у справі, а також не зазначено хто є відповідачем, який діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] . Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Реєстрація малолітньої [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] була вчинена за згодою членів сімї, і це надає можливість батькам неповнолітньої дитини реалізовувати права на виховання, навчання та лікування своєї дитини за місцем реєстрації - у дитячих садочках, школах, лікарнях , тощо. А тому вимоги про визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] втратившим право користування житловим приміщенням за даних конкретних обставин направлено всупереч інтересів малолітньої дитини, а тому, як орган опіки та піклування, так і суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача в цій частині. Згідно із статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-111 "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Крім того, у відповідності до ст. 29 ЦК України, ст.177 СК України, ст.ст. 5, 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства", ст. ст. 1, 4 Закон України "Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей", ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", постанови КМ України від 24.09.2008 року №866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини", орган опіки та піклування здійснює захист майнових та житлових прав дітей, а дозволи на відчуження майна співвласниками чи користувачами якого є діти, надає лише за заявою батьків дітей або осіб, що їх замінюють на підставі закону та за заявою відповідних документів. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною п`ятою статті 12 ЦПК України закріплено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказів на підтвердження, що [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , суду не надано, відтак і відсутнє право користування ним, як і підтвердження факту втрати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] права користування домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , які б спростовували преюдиційні обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, а також порушення положень частини першої статті 116 ЖК Української РСР, матеріали справи не містять, та [PERSON] таких доказів не подала, що є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). Крім того, будинок в якому зареєстровані відповідачі є аварійним, непридатним для проживання, таким, що не відповідає діючим санітарно-технічним вимогам, або ветхим в установленому порядку не визнавався, доказів в підтвердження цього позивачем надано не було. Виходячи з аналізу вище зазначених правових норм тільки власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, судом встановлено відсутність права власності позивачем [PERSON] на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , доказів, що вказаний будинок визнаний аварійним, непридатним для проживання або ветхим і на підставі цього відповідачі були відселені до іншого житлового приміщення та втратили право користування ним, надано не було, а тому суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду допустимих та об`єктивних доказів, що давали б їй підстави для звернення до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed