Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, просив виселити їх разом з малолітньою дитиною [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову позивач послався на обставини набуття права вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки та пов'язане з ним право вимоги виселення всіх мешканців з іпотечного майна, яке він (позивач) набув в порядку відступлення права вимоги від ПАТ "ОТП Банк" у встановленому законом порядку. Усною ухвалою суду від 26 листопада 2014 року до участі в справі в якості третьої особи притягнутий орган опіки та піклування. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, підтвердила викладені в позовній заяві обставини. Відповідач [PERSON], яка одночасно представляє інтереси малолітньої дочки [PERSON], проти позову заперечувала, пославшись на ті обставини, що спірне житло є єдиним місцем мешкання її родини, виселення призведе до порушення охоронюваних законом прав малолітньої дитини, а також не може бути здійснене без надання іншого житлового приміщення. Відповідач [PERSON] подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечення відповідача [PERSON] підтримує, просить відмовити в задоволенні позову. Орган опіки та піклування в судове засідання свого представника не направив, про дату, час місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відомостей про поважність причин неявки представника третьої особи матеріали справи не містять. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням апеляційного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2011 року частково задоволений позов ТОВ "ОТП Факторинг Україна", з [PERSON] на користь договірного правонаступника ПАТ "ОТП Банк" стягнуто 478777 грн. 80 коп. заборгованості за кредитним договором № ML-400/059/2008 від 08 травня 2008 року. 18 лютого 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] виданий виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS], що є предметом іпотеки за договором № 3807 від 08 травня 2008 року, яким, в свою чергу, були забезпечені вимоги іпотекодержателя ТОВ "ОТП Факторинг Україна" за кредитним договором № ML-400/059/2008. При цьому, нерухоме майно, що є предметом іпотеки належало іпотекодержателю до укладення договорів кредиту та іпотеки. Так, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 жовтня 1996 року та договору № 3711 дарування від 06 травня 2008 року. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Таким чином, без надання відповідачам та їх малолітній дитині іншого житлового приміщення, їх виселення з квартири [ADDRESS] суперечить положенням закону, а тому позов задоволенню не підлягає. В силу ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові судові витрати присудженню на користь позивач за рахунок відповідачів не підлягають.

Outcome: dismissed