Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 травня 2020 року по 3 березня 2021 року у сумі 70157,15 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що працював у ДП «Бурштин України» юрисконсультом 1 категорії з 27 вересня 2018 року. Наказом № 21-К від 22 липня 2019 року був звільнений з роботи 29 липня 2019 року року за угодою сторін. В день звільнення йому не були виплачені усі суми, що належать від підприємства. Рішенням Рівненського міського суду від 03.11.2020 у цивільній справі №569/19987/19 стягнуто з відповідача на його користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 3033,98 грн., компенсацію за невикористанні дні відпустки в сумі 5399,86 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 72112.75 грн., який розрахований за період з 29.07.2019 по 19.05.2020. Постановою Рівненського апеляційного суду від 23.02.2021 рішення Рівненського міського суду залишено в силі. 16 грудня 2020 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ДП «Бурштин України» заборгованості. Відповідач не виконав в повному обсязі обов`язку щодо проведення повного розрахунку за рішенням суду, тому є підстави для нарахування та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2020 по 03.03.2021, який станом на дату виготовлення розрахунку заборгованості становить 70157,15 грн. Ухвалою від 16 березня 2021 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. 9 квітня 2021 року суд отримав відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. Заперечення проти позову мотивує тим, що рішенням Рівненського міського суду від 3 листопада 2020 року з ДП «Бурштин України» було стягнуто на користь позивача як суму заборгованості по заробітній платі, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 72112,75 грн, що у 8-м разів більше за сукупну заборгованість підприємства перед працівником. Тобто, компенсаційна функція, передбачена ст.117 КЗпП, була виконана. Вважає, що подальше звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні у розмірі 70157,15 грн. є порушенням принципів розумності, справедливості та зловживанням правами зі сторони позивача і є фактично каральною функцією по відношенню до ДП "Бурштин України". В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що при звільненні з позивачем було проведено розрахунок в повному обсязів, але надалі з`явився наказ про надання позивачем послуг у вихідні дні, а тому виникла заборгованість. На момент звільнення про наявність такої заборгованості відомо не було. В березні 2021 року позивачу через виконавчу службу виплачено всі присуджені кошти. Підприємство перебуває в скрутному фінансовому стані, бо через карантинні заходи доходів не має. У випадку виплати позивачу додаткових коштів решта працівників не зможуть вчасно отримати заробітну плату. Несвоєчасна сплата заборгованості за рішенням суду пов`язана з тим, що на рахунки підприємства накладено арешт і виконавчою службою погашення боргів здійснювалося в порядку черговості. Просить відмовити в позові. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що наказом № 50-к від 26 вересня 2018 року [PERSON] прийнятий на посаду юрисконсульта І категорії ДП «Бурштин України» з 27 вересня 2018 року. Відповідно до наказу № 21-к від 22 липня 2019 року позивач звільнений з посади юрисконсульта І категорії ДП "Бурштин України" за угодою сторін з 29 липня 2019 року. Рішенням Рівненського міського суду Рівненськох області від 3 листопада 2020 року у справі № 569/19987/19 задоволено позов [PERSON] до ДП "Бурштин України", стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 3033,98 грн; грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 5399,86 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 72112,75 грн. Постановою Рівненського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ДП "Бурштин України" залишено без задоволення, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 3 листопада 2020 року - без змін. Зі змісту рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 3 листопада 2020 року встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягнуто за період з 29 липня 2019 року по 19 травня 2020 року. 16 грудня 2020 року головний державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Шупік К.В. відкрила виконавче провадження № 63926734 про примусове виконання виконавчого листа № 569/19987/19, виданого 14 грудня 2020 року Рівненським міським судом Рівненської області. Виконавче провадження постановою від 11 березня 2021 року закрите у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Остаточний розрахунок з позивачем проведено 11 березня 2021 року, що підтверджується розпорядженнями № 63926734 та не заперечувалося представником позивача. Відповідно до проведеного позивачем розрахунку розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 травня 2020 року по 3 березня 2021 року становить 70157015 грн. За положеннями ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в статті 116 цього кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.4 ст.265 ЦПК України при виборі і зстосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладені правові висновки щодо застосування норм ст.117 КЗпП України у випадках зменшення суми відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позиція суду грунтується, зокрема на тому, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст.117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (ст.549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч.3 ст.551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. З постанови Рівненського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року встановлено, що відповідач заперечував проти факту припинення трудових відносин між [PERSON] та ДП "Бурштин України" та відповідно наявності заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки. Факт порушення прав позивача на заробітну плату та компенсацію за невикористані дні відпустки був встановлений лише під час розгляду справи № 569/19987/19. Сума заборгованості по заробітній платі за роботу у додаткові вихідні дні та компенсації за невикористану відпустку, яку встановив Рівненський міський суд Рівненської області у вказаній справі (8433,84 грн) у вісім разів менша ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (70157,15 грн). За повідомленням представника позивача [PERSON] після звільнення був працевлаштований, а тому, на думку суду, неотримання належних йому коштів від роботодавця у зазначений ним період не спричинило значного зниження рівня його життя. Крім того, фінансовий стан відповідача та арешт рахунків підприємства об`єктивно завадив останньому вчасно виконати свій обов`язок перед позивачем щодо сплати присуджених сум. За таких обставин, враховуючи неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розміром заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним виплати позивачу належних при звільненні коштів в сумі 9000 грн, а тому позов належить задовольнити частково. За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач поніс витрати на оплату судового збору в розмірі 908 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн, що підтверджується квитанцією №0.0.2050946623, договором № 02/03/2021 про надання правової допомоги адвокатом від 2 березня 2021 року, додатковим договором до договору № 02/03/2021 про надання правової допомоги адвокатом від 2 березня 2021 року, прибутковим касовим ордером № 02/03/2021 від 2 березня 2021 року, ордером на надання правничої правової допомоги від 3 березня 2021 року. Зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial