Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

28.10.2020 року до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 02.08.2010 року в розмірі 120660,66 грн. В обґрунтування своїх вимог представник позивача вказав, що 02.08.2010 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана ним заява разом з "Умовами та правилами банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами банку", які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідачка зобов`язалась погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених договором. Відповідач [PERSON] не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, в зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за кредитним договором. Станом на 01.04.2020 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 120660,66 грн., з них: - заборгованість за тілом кредитом - 2860,72 грн.; - заборгованість за простроченими відсотками - 110078,00 грн.; - пеня - 1500 грн.; - штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; - штраф (процентна складова) - 5721,94 грн. На підставі викладено позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитом в розмірі 120660,66 грн. та судовий збір. 12 лютого 2021 року до суду надійшли письмові пояснення від представника відповідача [PERSON] , в якому відповідачка [PERSON] позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" не визнала, оскільки отримувала в «ПриватБанку» кредитну картку в 2013 році, певний час користувалася нею, а в 2014 році зробила взаємозвірку й повністю погасила борг по картці та у відділенні банку її картку співробітниця банку знищила картку (розрізала навпіл карту). Нову кредитну карту відповідач не отримувала та коштами банку не користувалася. Протягом часу з 2014 року і до цього часу від позивача на адресу відповідачки ніяких листів, претензій щодо наявності заборгованості не надходило. Згідно наданої позивачем виписки по рахунку вбачається зарахування 28.08.2020 року коштів в сумі 400 грн., проте цих коштів відповідач не вносила. На підтвердження того, що відповідач не користувалася послугами АТ КБ «ПриватБанк» з 2014 року, є виписка по рахунку, згідно якої 24.12.2014 року здійснено переказ коштів в сумі 200,00 грн. від платника: [PERSON] . Після того на рахунку вбачається від`ємний залишок та операцій по користування клієнтом карткою не обліковуються. Так само з цього часу відомості по встановленню чи збільшенню кредитного ліміту картки теж відсутні. Таким чином банком не надано відомостей про користування карткою після 24.12.2004 року. Як уточнив позивач рахунок, з якого відбулось зарахування в рахунок погашення заборгованості в сумі 400,00 грн. 28.02.2020 року є транзитним та нікому з клієнтів не належить. Таким чином банком не надано відомостей про те, що погашення боргу в сумі 400 грн. в 2020 році здійснила відповідач. Представник відповідача також просить суд про застосування строків позовної давності оскільки вважає, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строків позовної давності, оскільки строк зазначеного Договору від 02.08.2010 року сплив в 2014 році, оскільки відповідач здійснила останній платіж в 2014 році, строк дії випущеної картки закінчився й нової вона не отримувала і так само графіку здійснення платежів з банком не узгоджувала. Крім того, матеріали позовної заяви не містять підтверджень, що саме той Витяг з Умов та Правил, що доданий розуміла відповідачка, що вона ознайомлена і погодилася з ним, підписуючи заяву - анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року № 14-131цс19. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, не можуть розцінюватися судом як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідач кредитного договору. Відтак, вважають, що оскільки позивачем не узгоджено усі істотні умови та щодо умов кредитування, тому позивачем неправомірно нарахована заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, штрафи, пеня. З вказаних підстав просив відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" повністю. Представник позивача АТ КБ "Приватбанк" в судове засідання не з`явився. Разом з позовною заявою до суду була надана заява представника банку Гребенюк О.С. про розгляд справи у відсутність представника позивача, просить позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність з врахуванням наданих письмових пояснень. У зв`язку з неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та наданих доказів, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 02.08.2010 року [PERSON] підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку відповідно до якої, відповідач отримала кредит /а.с. 16 та на звороті/. Згідно інформації викладеної у вказаній заяві [PERSON] висловила свою згоду з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, при цьому він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, а екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом роздруківки з офіційного сайту /а.с. 16 на звороті/. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 01.04.2020 року становить 120660,66 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту - 2860,72 грн.; заборгованість за простроченими відсотками - 110078,00 грн.; пеня - 1500,00.; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 5721,94 /а.с. 7-9/. Відповідно до довідки виданої АТ КБ «ПриватБанк» строк дії кредитної картки відповідача № [NUMBER] до 07/16 року. Крім того, з виписки по особовому рахунку наданої позивачем вбачається, що відповідачем [PERSON] 28.02.2020 року було сплачено на рахунок банку заборгованість по кредиту в сумі 400 грн. Згідно з інформацією, наданої позивачем на запит суду № 277292-ВБ від 10.02.2021 року, вбачається, що рахунок [NUMBER] ) з якого було сплачено заборгованість по кредиту 28.02.2020 року в сумі 400 грн. є загально банківський транзитний рахунок, нікому з клієнтів він не належить. Представник відповідача просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки строк дії кредитного договору сплив 2014 року, а тому позивачу слід відмовити в задоволенні позову. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовними вимогами 18.06.2020 року /а.с.4/. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)). Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13. Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Отже, враховуючи, що з позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів АТ КБ «Приватбанк» звернувся 18.06.2020 року, то суд дійшов до висновку , що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду (позовну давність), визначеного статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Клопотань щодо його поновлення та доказів пропуску строку з поважних причин позивачем суду не надано, суд, з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності та положень ст. 267 ЦК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». За умовами ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» відшкодуванню не підлягають. На підставі викладено,

Outcome: dismissed