Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

позивач та її представник уточнили позовні вимоги та просять суд розірвати шлюб між нею, [PERSON], та відповідачем [PERSON], зареєстрований 18.07.2008 року був зареєстрований виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 3 від 18.07.2008 року та визначити, що після розлучення дитина проживатиме з матір'ю, а також залишити їй прізвище «[PERSON]», постановити рішення про стягнення з [PERSON], [INFO], уродженця м. Красний Луч Луганської області та жителя с. Мирівки Кагарлицького району Київської області аліментів на її користь на утримання дитини дочки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 600,00 грн., починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини, постановити рішення про стягнення з [PERSON], [INFO], уродженця м. Красний Луч Луганської області та жителя с. Мирівки Кагарлицького району Київської області аліментів на її утримання, як матері дитини, якій не виповнилося ще 3-х років та яка проживає з нею, в твердій грошовій сумі в розмірі 300,00 щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до виповнення дитині 3-х років, посилаючись на те, що з відповідачем по справі вона перебуває у шлюбі, який 18.07.2008 року був зареєстрований виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 3 від 18.07.2008 року. Під час проживання у шлюбі у них народилася дитина: дочка [PERSON], [INFO]. Протягом останнього року сімейне життя між ними погіршилося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю, і це зробило сімейне життя та спільне проживання неможливим. В результаті їхня сім'я розпалась ще рік тому. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання повністю припинено з травня 2015 року. Причиною, яка робить неможливим подальше сумісне життя та збереження їхньої сім'ї є також те, що на даний момент вона проживає з іншим чоловіком і вони з ним мають намір створити іншу сім'ю, тому вважає, що подальше сумісне життя, примирення між нею та відповідачем та збереження сім'ї вважає неможливим. Шлюб вони розривають вперше. Дитина після розірвания шлюбу буде проживати з нею. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Однак, протягом зазначеного вище періоду відповідач у вихованні дитини ніякої участі не приймає, матеріальної допомоги не надає. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів, інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Сімейним кодексом України передбачено стягнення аліментів в частці від заробітку (доходу) та в твердій грошовій сумі (якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує у натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення). Сімейним кодексом (ст. ст. 84, 91) України передбачено також утримання матері дитини (як дружини, так і жінки, яка є матір'ю дитини, але не є дружиною), з якою проживає дитина, до досягнення дитиною 3-річного віку. В даний час відповідач працездатний, працює не офіційно, про свої доходи їй не повідомляє, тому вона не знає розміру його доходів. Відповідач фізично здоровий, аліментними зобов'язаннями не обтяжений, але добровільно сплачувати аліменти у розмірах передбачених чинним законодавством України відмовляється. У зв'язку з наведеними матеріалами, вона вирішила звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, а також на її утримання. Із зустрічним позовом звернувся відповідач [PERSON] та просить суд встановити місце проживання малолітньої [PERSON] з батьком [PERSON], стягнути з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], аліменти на утримання її малолітньої дитини, а саме: [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень, з дня подачі заяви про стягнення аліментів до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що він, [PERSON], та [PERSON] згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18.07.2008 року перебувають у шлюбі. Від шлюбу він та відповідач мають спільну дитину: [PERSON], [INFO]. В його сім'ї та відповідача проживають діти відповідача від першого шлюбу: [PERSON], [INFO]; [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO]. На даний час у сімейних відносинах між ним та відповідачем існують певні складності, непорозуміння. Відповідач пішла з дому та забрала дитину, залишивши трьох доньок від першого шлюбу з ним, за якими він доглядає, забезпечує всім необхідним, а саме: одягом, взуттям, необхідними канцелярськими товарами для навчання, продуктам, харчування та іншим. Тобто, повністю опікується їхнім станом житгя. В той час, як відповідач не надала жодної допомоги та навіть не спілкується з ними. Вона не виходила на зв'язок, тому він був вимушений звернутись до Мирівської сільської ради для примирення його та відповідача, оскільки сподівався на примирення та повернення дружини та дочки додому. Також він звертався до Мирівської сільської ради за допомогою при вирішенні питання про спілкування батька з дочкою, [PERSON], оскільки забравши із собою спільну з ним дочку, [PERSON], відповідач не дозволяє йому з нею бачитись та спілкуватись. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, між собою крім випадків, коли таке право обмежене законом. Отже, відповідно до зазначених норм законодавства, він та відповідач мають рівні права та обов'язки щодо спільної малолітньої дочки. Відповідно до ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Отже, [PERSON] має право на повагу до своїх прав, а дитині необхідне спілкування як з матір'ю, так і з батьком. Про те, відповідач обмежує в цьому її права, окрім того, він не може дізнатися, як і в яких умовах проживає дитина, чи надається їй належна увага, допомога та належні умови для проживання та розвитку. Окрім цього, відповідач ніде не працює та не отримує прибутку, на який могла б утримувати дитину. Також звертає увагу суду на те, що відповідач на даний час проживає з співмешканцем, який має компрометуючу біографію, тому він вважає, що він може погано впливати на дочку. У зв'язку з зазначеним він вважає недоцільним проживання дитини з відповідачем, та хоче, що б дочка проживала у звичному для неї середовищі, тобто з ним, сестрами, бабусею та дідусем, які можуть надати належні умови для розвитку дитини та проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч.2 ст. 159 Сімейного Кодексу України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Згідно зазначених статей Сімейного кодексу України він не проти спілкування спільної з відповідачем дочки та дочок відповідача з матір'ю у будь-який зручний для неї час, про те вважає, що мати не зможе утримувати дитину належним чином. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Отже, відповідно до зазначеного вище та вказаних норм Сімейного кодексу України судом може бути прийнято рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання його малолітньої дитини [PERSON], яка проживатиме в сім'ї з батьком. Оскільки він утримує дітей відповідача від першого шлюбу, а інших дітей та непрацездатних осіб на утриманні відповідача немає, виходячи з потреб дитини, яка потребує постійного утримання, він вважає, що з відповідача може бути стягнуто аліменти в розмірі 1000 грн. Відповідач [PERSON] уточнені позовні вимоги позивача визнав частково. На даний час в сімейних відносинах між позивачем та ним існують певні складності, непорозуміння. Позивач пішла з дому та забрала дитину, залишивши трьох доньок від першого шлюбу з ним, який за ними доглядає, забезпечує всім необхідним, а саме: одягом, взуттям, необхідними канцелярськими товарами для навчання, продуктами харчування та іншим. Тобто повністю опікується їхнім етапом життя. В той час, як позивач не надає жодної допомоги та навіть не спілкується з ними. Позивач не виходила на зв'язок, тому він був вимушений звернутись до Мирівської сільської ради для примирення, оскільки сподівався на примирення та повернення дружини додому. Не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем, оскільки строк, який був наданий їм, позивач примиритися не хотіла. Заперечує проти того, щоб позивач залишилась на прізвищі [PERSON]. Також він звертався до Мирівської сільської ради за допомогою при вирішенні питання про спілкування батька з дочкою, [PERSON], оскільки забравши з собою спільну з ним дочку, [PERSON]. Позивач не дозволяє йому з нею бачитись та спілкуватись, тому в інших вимогах відмовити в повному обсязі. Свої позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Позивач [PERSON] та її представник уточненні позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] не визнають та просять у задоволенні відмовити, оскільки вони безпідставні. Представник третьої особи в особі органу опіки та піклування Мирівської сільської ради Кагарлицького району в судові засідання не з'являвся, подавши до суду заяву, в якій просить справу слухати без представника органу опіки та піклування. Вислухавши позивача та її представника, відповідача та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне уточнені позовні вимоги позивача [PERSON] задовольнити, а у задоволенні позовних вимогах [PERSON] відмовити. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, та під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції про дискримінацію жінок в частині першій підпункту с)однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання, тобто дружина шлюбом не закріпляється за чоловіком по життєво. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до п. 9 ст. 7 Сімейного кодексу, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб грантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Між позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] та відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований 18 липня 2008 року виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Києво - Святошинського району Київської області, актовий запис № 3, у зв'язку з чим видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. Шлюбно - сімейні стосунки між сторонами припинені з травня 2015 року. Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO], батьками якої являються сторони, що стверджується копією свідоцтва про її народження. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.5 ст.191 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 28 жовтня 2015 року клопотання відповідача задоволено та було надано сторонам строк у чотири місяці для примирення до 27 січня 2016 року (а.с.44). Причиною розпаду сім'ї стало те, що у сторін часто виникали непорозуміння, що призвело до втрати почуття поваги та любові. З травня 2015 року сторони спільно не проживають та не підтримують подружніх відносин, тому подальше спільне життя і збереження шлюбу є не можливим. При вирішенні даного спору суд виходить з того, що відповідно до вимог ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім»ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім»ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Сторонам надавався термін для примирення, однак на даний час відносини між подружжям не змінилися, сторони не примирилися, проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, а позивач в суді наполягав на розірванні шлюбу. Відповідно до вимог ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя сторін. Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих та з врахуванням норм ст. 112 СК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам дітей, інтересам суспільства, у зв'язку з чим, шлюб між ними повинен бути розірваний. Ці вимоги закону узгоджуються та доповнюються нормами п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю» із наступними змінами встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім»ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх сім»ї стали неможливим. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно і всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у засіданні, як правило, обох сторін, уживати заходів до примирення подружжя. Рішення суду про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам законності та обґрунтованості. При цьому законність і обґрунтованість рішення визначається не тільки дотриманням судом норм процесуального права при розгляді цивільних справ, а й виконанням судом вимог матеріального права, що регулює правовідносини сторін, а саме особисті немайнові права та обов'язки подружжя. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Виходячи з вищенаведених норм СК України позивач має право з власної ініціативи звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. За положеннями ч.1 ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Оскільки судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливі, суперечить інтересам подружжя, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача [PERSON] в цій частині вимог і розірвати шлюб між позивачем та відповідачем. Після розірвання шлюбу позивач [PERSON] залишається на прізвищі [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. В судовому засіданні було встановлено, що позивач має житло та може забезпечувати нормальний всебічний розвиток і виховання дитини. Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Орган опіки та піклування Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області щодо доцільності проживання малолітньої дитини [PERSON],[INFO] із своєю матір'ю [PERSON] в [ADDRESS] чи з батьком [PERSON], який проживає в [ADDRESS] надає наступне. В ході обстеження житлових умов проживання виявлено слідуюче: [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON], матір 'ю [PERSON] та доньки дружини - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають в самовільно збудованому будинку, який знаходиться на земельній ділянці в [ADDRESS]. Будинок, де проживає сім 'я [PERSON] не добудований. Опалюється будинок пічним опаленням. В будинку чисто, прибрано та забезпечений необхідною побутовою технікою. В житловому будинку в [ADDRESS], який належить [PERSON] сім'я не проживає тому, що будинок знаходиться в аварійному стані. [PERSON] та її донька [PERSON], [INFO]. з 18.07.2015 року по даний час в сім'ї не проживають. Проживають з співмешканцем [PERSON] в [ADDRESS] в житловому будинку, який знаходиться в хорошому стані. Для малолітньої дитини визначена окрема кімната, яка має хороший санітарний стан та є умови для проживання, виховання та відпочинку малолітньої дитини. Орган опіки та піклування Мирівської сільської ради вивчивши питання та вважає за доцільне проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] зі своєю матір'ю [PERSON], які проживають за адресою: [ADDRESS]. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, тому суд, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача [PERSON] і малолітню дочку - [PERSON], [INFO], залишити проживати з [PERSON]. У зв'язку з вищевикладеними обгрунтуваннями позовні вимоги позивача по зустрічному позову [PERSON] щодо встановлення місця проживання дочки [PERSON] необхідно відмовити, оскільки вказані вимоги не підтвердженні належними та допустимими доказами. Щодо уточнених позовних вимог позивача по первісному позову [PERSON] про стягнення аліментів та позовних вимог позивача по зустрічному позову [PERSON] про стягнення аліментів, то суд приходить до висновку про задоволення уточнених вимог [PERSON] та у задоволенні позовних вимогах [PERSON] відмовити з наступних підстав. Згідно зі ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дітей. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дітей. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 27 Конвенції батько (-ки) або інші особи, які виховують дітей, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дітей. У постанові Верховного суду України по справі № 6-143 цс13 від 05.02.2014 року зазначено, що відповідно до ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а обов'язок з утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Згідно з положеннями "Конвенції про права дитини" та "Декларації прав дитини" інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дітей визначаються за домовленістю між ними. Якщо сторони такої згоди не дійшли, кошти на утримання дитини присуджуються рішенням суду у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. У пункті 17 своєї Постанови №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дітей той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Оскільки судом винесено рішення про визначення місця проживання дитиниз матір'ю, тому позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення аліментів не підлягають до задоволення, оскільки дані вимоги є похідними від інших вимог у задоволенні яких позивачу по зустрічному позову було відмовлено. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дітей присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів належить брати до уваги матеріальне становище дитини. В даному випадку дитина не має власних доходів, не здатна сама себе утримувати. На розмір аліментів на дитину має впливати стан здоров'я та загальний матеріальний стан того з батьків, з якого вони будуть стягуватися. Однак, таких даних встановити не можливо було, так як відповідач не надав довідку про його доходи. Слід також враховувати наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних членів сім'ї, родичів, яких він зобов'язаний утримувати відповідно до Сімейного кодексу України. Однак, таких даних судом не було встановлено. Конкретного розміру аліментів на дітей законом не встановлено, оскільки у кожному випадку він визначається судом з урахуванням потреб дітей і можливостей батьків. Суд вважає, що відповідач може надавати матеріальну допомогу дитині, відносно якої він батьківських прав не позбавлений. Згідно з положеннями "Конвенції про права дитини" та "Декларації прав дитини" інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. Конкретного розміру аліментів на одну дитину законом не встановлено, оскільки у кожному випадку він визначається судом з урахуванням потреб дітей і можливостей батьків. З урахуванням потреб дитини, виходячи з наведених позивачем доводів та відповідачем, суд прийшов до висновку про задоволення уточнених позовних вимог позивача [PERSON] в частині розміру аліментів на дитину та вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача на утримання дочки [PERSON], [INFO] аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 600 (шістсот) гривень, оскільки було враховано ч.1 ст. 182 СК України та відповідач може надавати матеріальну допомогу лише у визначеному судом розмірі. Аліменти на утримання дитини згідно ст. 79 СК України присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, а у даному випадку 22.09.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з положеннями ст. 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини, суд виходить з того, що згідно зі ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області від 05.08.2015 р. На даний час позивач з відповідачем подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства та бюджету не ведуть, відповідач проживає окремо від сім'ї позивача. Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач не працює та знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Відповідно до ст. 84 Сімейного Кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно ч. 4 ст. 84 Сімейного Кодексу України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і позов про стягнення аліментів на утримання дружини підлягає задоволенню, тому суд стягує з [PERSON], [INFO], уродженця м. Красний Луч Луганської області, паспорт серія [NUMBER] виданий Краснолуцьким УМВС України в Луганській області 24.10.1995 року, ідентифікаційний код [NUMBER], на користь [PERSON], [INFO], на її утримання, в твердій грошовій сумі в розмірі 300 (триста) гривень, з дня подачі заяви в суд, а саме: 22.09.2015 року до досягнення дитиною трьох років, а саме: [INFO] включно. Не підлягають оплаті при зверненні до суду і покладаються на сторони після розгляду справи судом витрати на судовий збір у справах про стягнення аліментів. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частки вимог. Тому, суд прийшов до висновку, що з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. В силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.. ст. 110, 112 СК України, Законом України «Про Державну реєстрацію актів цивільного стану», постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст.ст. 180, 182, 184 СК України,

Outcome: approved