Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача , посилаючись на те, що 09.06.2014 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № 140609-184147, згідно умов якого відповідач отримав кредит на загальну суму 1200 гривень на строк зазначений в кредитному договорі до 22.06.2014 року. Відповідач [PERSON] в порушення договірних зобов'язань станом на 17.09.2018 року має заборгованість за договором в розмірі 39 859, 62 гривень. Оскільки відповідач свої зобов'язання за договором кредиту не виконує , добровільно суму боргу не погашає , позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Просив стягнути з відповідача 39 859, 62 гривень та судові витрати. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2018 року провадження по справі відкрито, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін . 20.11.2018 року представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що позивачем у позовній заяві безпідставно заявлені вимоги про стягнення процентів за користування кредитом у сумі 336,00 грн., які фактично були сплачені 25.06.2014 року, а нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання за договором відповідно п. 6.2 у розмірі 36544,00 грн. є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності оскільки в 30,45 разів перевищує несвоєчасно сплачену суму заборгованості, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника - Відповідача, як споживача послуг фінансової установи, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором. 20.11.2018 року через канцелярію суду відповідачем [PERSON] подана зустрічна позовна заява про захист прав споживачів, у якій вона просить суд визнати недійсним пункт 6.2 кредитного договору № 140609-184147 від 09.06.2014 року, укладеного між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON], посилаючись на те що 09.06.2014 р. між ТОВ "Служба миттєвого кредитування" та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 140609-18414'' відповідно до якого вона отримала кредитні кошти від Відповідача в розмірі 1 200, 00 грн. на споживчі цілі (п.1.3.) з терміном повернення - 22.06.2014 року. Відповідно до п. 3.1. Договору [PERSON] зобов'язана також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 2% за кожен день користування. Згідно з п. 6.2 кредитного договору за прострочення виконання зобов'язання за договором № 140609-184147 від 09.06.2014 року Позичальник сплачує пеню у розмірі 2 відсотки від суми, вказаної у п. 1.2. (1200 грн.) Тобто неустойка складає 720% або 732% ( у високосному році) на рік. Оскільки вказана умова договору є обов'язковою для укладання кредитного договору. Таким чином, Позивач був поставлений у вкрай невигідні умови, але вимушений був погодитись оскільки знаходився під впливом тяжких для нього обставин. Зокрема, в неї на утримані знаходилась неповнолітня донька 2000\~року народження, батько якої помер напередодні укладання договору. Крім зазначеного вище, пункт 6.2. встановлює обов'язки споживача сплатити неустойку, тоді як надання послуги з відстрочення повернення кредиту обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 2.3 договору). Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 09.06.2014 року , що укладений між сторонами, Відповідач (фінансова установа) надав кредит саме на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» (далі Закон). Отже, Відповідач надавши Позивачу споживчий кредит, зобов'язаний був при укладенні цього договору дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Вважає, що пункт 6.2. кредитного договору щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 2% за кожен день прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом, що становить 730% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів за рік, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника - [PERSON], як споживача послуг фінансової установи, оскільки дана умова договору встановлює жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.11.2018 року прийнято до провадження зустрічну позовну заяву [PERSON] . Об'єднано в одне провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» до [PERSON] про стягнення боргу, та зустрічним позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» про захист прав споживачів. Розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження. 14 травня 2018 року від позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на уточнений зустрічний позов, у якому зазначено, що пунктом 6.2. договору визначено, що за порушення строків повернення кредиту позичальник повинен сплатити кредитодавцю неустойку у вигляді пені з розрахунку 2 % від суми кредиту, що вказані в п.1.2 цього договору за кожен день прострочення платежу за за кредитним договором. Крім того, згідно п. 9.2. кредитного договору-строк договірної позовної давності 10 років. При цьому, розмір пені було визначено, виходячи з положень п.6.2. вищезазначеного кредитного договору за період 10.07.2014-17.09.2018 із розрахунку 1 531 днів прострочення. Крім того, відповідно до п.9.7 вищезазначеного кредитного договору [PERSON] підтвердила, що перед укладенням цього договору її було письмово повідомлено про умови кредитування відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також підтвердила, що інформація, зазначена у ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надана позичальнику у повному обсязі. Також зазначають, що на день укладання договору 09.06.2014р., розмір отриманого Позивачем кредиту не перевищував однієї мінімальної заробітної плати (1218 грн.), таким чином Закон України «Про споживче кредитування» не поширюється на укладений договір, а оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування", то й він не може бути застосований до вказаних правовідносин, оскільки буде суперечити вимогам ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування». Додатково зазначили, що Позивач при укладанні договору одержав усю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про послуги, що забезпечило йому можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація була надана Позивачу до замовлення ним послуги, що підтверджується його підписом під умовами договору. Позивач добровільно та свідомо скористався власним правом щодо вільного вибору послуги. Представник позивача у первісному позові/ відповідач за зустрічним позовом надав заяву в якій просив розглянути справу за відсутності представника ТОВ «Служба миттєвого кредитування». У вступному слові представник відповідача за первісним позовом/ представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог за первісним позовом на підставах викладених у відзиві на позов. У задоволенні зустрічного позову наполягала на підставах викладених у зустрічній позовній заяві . Суд, вислухавши вступне слово представника відповідача за первісним позовом/ представника позивача за зустрічним позовом, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Так, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так судом встановлено , що 09.06.2014 року між ТОВ "Служба миттєвого кредитування" та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 140609-184147 відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредитні кошти від банку в розмірі 1 200, 00 грн. (одна тисяча двісті гривень 00 копійок) на споживчі цілі , що передбачено п.1.3., з терміном повернення - до 22.06.2014 року. Відповідно до п. 3.1. Договору [PERSON] зобов'язана сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 2% за кожен день користування (730% річних, або 732% річних, якщо строк користування припадає на високосний рік). Відповідно до п. 3.3. Договору [PERSON] зобов'язана повернути отримані грошові кошти в розмірі 1 200,00 грн. (одна тисяча двісті гривень 00 копійок), а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 336,00 грн. (триста тридцять шість гривень 00 копійок), що разом складає 1 536,00 грн. у дату повернення кредиту. Отже, суд приходить до висновку, що оспорюваний пункт кредитного договору є несправедливим, оскільки він встановлює вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором, та до спірних правовідносин необхідно застосувати статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на приписи частини третьої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту. Посилання банку на відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного пункту договору у зв'язку з тим, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов і позивач, підписавши кредитний договір, погодила розмір неустойки, є необґрунтованими, оскільки свобода договору, право споживача відмовитися від укладення договору про надання споживчого кредиту або відкликати згоду на укладення такого договору, а також право суду зменшити розмір неустойки не звільняє банк від обов'язку укладати правочин відповідно до вимог актів цивільного законодавства, в тому числі, з урахуванням вимог законодавства про захист прав споживачів. Посилання банку на те, що неустойка є видом забезпечення виконання зобов'язання, а не компенсацією заподіяних кредитору у зв'язку з невиконанням зобов'язання збитків, тому стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню, є безпідставним та свідчить про довільне тлумачення банком вказаної норми закону. З урахуванням вищевикладеного , суд приходить до висновку, що пункт 6.2 кредитного договору№ 140609-184147 від 09.06.2014 року необхідно визнати недійсним, оскільки він є несправедливим та встановлює вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором, а тому зустрічний позов підлягає задоволенню . Щодо позовних вимог за первісним позовом суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що [PERSON] 25.06.2014 року сплачено відсотки за користування кредитом в сумі 336,00 грн. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Так, судом встановлено, що відповідачем за первісним позовом 25.06.2014 року сплачено заборгованість в сумі 72,00 грн. та 10.08.2014 року в сумі 200,00 грн. , отже [PERSON] частково погашено заборгованість за Кредитним договором, що підтверджено матеріалами справи. Позовні вимоги щодо стягнення пені в сумі 36 544, 00 грн. задоволенню не підлягають, з урахуванням того, шо судом визнано недійсним пункт 6.2 кредитного договору № 140609-184147 від 09.06.2014 року. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «Служба миттєвого кредитування» за кредитним договором № 140609-184147 від 09.06.2014 року укладеного в сумі 928, 00 грн. (1200 грн. - 72 грн. - 200 грн.= 928 грн.). Згідно ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial