Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася в суд з даним позовом, в якому просить ухвалити рішення суду, яким надати їй дозвіл на виїзд за кордон їх спільної з відповідачем дитини, без його дозволу. В обгрунтування позову зазначає, що з 18.12.2015 року по 04.02.2020 року, вона перебувала у шлюбі з відповідачем. [INFO] у них народився син [PERSON] .. Після розірвання шлюбу, сторони проживають окремо, при цьому їх спільна дитина проживає разом з позивачкою. З моменту розлучення, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною участі у житті сина свідомо не приймає. Позивач самостійно несе усі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь у вихованні їх спільного сина, однак звернення позивача залишено відповідачем без задоволення. Позивач забезпечує належне проживання, виховання, догляд, повноцінний відпочинок сину в країні Польща, а також забезпечує підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Станом на 23.04.2021 року, позивач разом із сином проживають в країні Польща, попередній дозвіл на виїзд дитини надавав відповідач добровільно, проте позивач має бажання відвідати Україну влітку 2021 - го року, після чого виїхати з сином знову до країни Польща. З метою досудового врегулювання спору позивач неодноразово зверталася до відповідача, з проханням надати дозвіл на виїзд дитини закордон, що підтверджується скріншотами переписок між позивачем та відповідачем, проте відповідач не має бажання спілкуватись, на телефонні дзвінки не відповідає. З електронного скріншота відповідача вбачається, що наведена його позиція спрямована також і на майбутнє, а саме відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини. Позивач ще декілька разів зверталась до відповідача, з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, але дані прохання були залишені відповідачем без відповіді Адвокат Мельник А.С. також зверталась до відповідача з метою врегулювання спору добровільно, проте їй це не вдалося. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду із даним позовом. Дана позовна зайшла до суду 26.04.2021 року та відповідно до автоматизованого розподілу судових справ між суддями була передана на розгляд судді Хмель Р.В.. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 01.10.2021 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Позивач, в судове засідання не з`явилася. Представник позивача, адвокат Мельник А.С., в судовому засіданні позов підтримала просила задовольнити. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного законодавства. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; зловживання процесуальними правами недопустиме (ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-82 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ч. 2 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Красносільської сільської ради Бершадського району Вінницької області. Позивачка, звертаючись з даним позовом до суду просить, ухвалити рішення суду, яким надати їй дозвіл, на виїзд за кордон України до Польщі, їх спільного з відповідачем сина, [PERSON] , [INFO] без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини на строк 3 роки, з моменту винисення рішення суду. Свої позовні вимоги обгрунтовує наступними доказами. Так, згідно наявної в матеріалах справи нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , законні представники [PERSON] та [PERSON] , надали свою вільну безумовну згоду на тимчасовий виїзд за кордон, з метою відпочинку, з України до Польщі, і назад в період з 06.02.2020 року по 06.02.2021 року, їх малолітньому сину [PERSON] [INFO] у їх особистому супроводі, або у окремому супроводі батька чи матері. З наданої копії трудового договору, укладеного 31.12.2020 року між Головою правління "ПОЛСЕР Сп.з о.о.", Анджеєм Маєвським , а також [PERSON] та позивачкою, [PERSON] , вбачається що остання була прийнята на роботу на визначений термін з 01.01.2021 по 31.12.2021 року пакувальником. З копії договору оренди кімнати, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , від 01.04.2021 року, вбачається, що позивачка орендувала кімнату в квартирі, що розташована в [ADDRESS] , на визначений час із 01.04.2021 року по 30.11.2022 року. З довідки P.G.4327/13/2019 виданої директором Дошкільного навчального закладу гміни в м. Сім`ятичі, вбачається, що дитина сторін, [PERSON] , який народився [INFO] , мешкає в [ADDRESS] , протягом 2019/2020 навчального року та відвідує Дошкільний навчальний заклад гміни в м. Сім`ятичі, вул. Т.Костюшки, 88. Також на підтвердження викладених у позові обставин, позивачем надано роздруківки їх з відповідачем переписки у месенджері "Viber", зі змісту яких вбачається, що позивачка не одноразово просила позивача надати дозвіл на виїзд їх дитини. Вирішуючи справу у межах заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною третьою статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 року, яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007 року, зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані забезпечити дитині належні умови виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою лікування, навчання дитини за кордоном, відпочинку, за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби у порядку, встановленому законом. Положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини першої статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням наявності обставин визначених у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а також питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із - за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Суд приходить до переконання, що між сторонами на даний час виник спір щодо місця проживання дитини (з батьком чи з матір`ю), який не є предметом розгляду даного позову. Позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини за межі України до Республіки Польща без згоди та супроводу батька на строк три роки. Такий тривалий термін перебування дитини за кордоном разом із матір`ю більш доречно назвати виїздом на постійне проживання, а не тимчасовим перебуванням. Також суд звертає увагу, що в поданому позивачем позові зазначено, що на момент звернення до суду з позовом, тобто станом на 23.04.2021 року, позивачка разом з сином проживає в країні Польща, тобто вона сама не заперечує той факт, що дозвіл на виїзд дитини за кордон України їй потрібен саме для спільного проживання в Республіці Польща, при цьому звертаючись з позовом до суду, нею не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав. Факт постійного проживання в країні Польща, разом з сином, позивачка підтвердила копією трудового договору, копією договору оренди кімнати та довідкою P.G.4327/13/2019, виданою директором Дошкільного навчального закладу гміни в м. Сім`ятичі. Суд вважає, що надання даного дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання до Республіки Польщі, без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини, позбавить його можливості знати про місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 СК України, положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим. Між тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення ( справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). А також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина. Отже, надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, 157 СК України. Крім того, згідно абз. 4 ч. 5 ст. 157 СК України визначено, що у разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Як встановлено матеріалами справи, позивачем вказана вимога закону додержана не була, чим порушено абз. 4 ч. 5 ст. 157 СК України Слід зауважити, що матеріали справи не містять оригіналу чи копії повідомлення про вручення рекомендованого листа відповідачу з пропозицією надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, або у спосіб, який зазначив позивач в заявлених позовних вимогах, при цьому долучені в якості доказу роздруківки скрішншотів переписки сторін в менеджері "viber", суд не приймає до уваги, оскільки вони не є належними та допустимими доказами, які б підтверджували факт звернення позивачки до відповідача з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд їх сина за кордон. Проаналізувавши вище викладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, оскільки надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, суперечить положенням чинного законодавства, а тому позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України відповідно до яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають віднесенню за рахунок позивача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed