Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

27 липня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить: усунути перешкоди [PERSON], [INFO] (ІНН [NUMBER]) у здійсненні права власності шляхом виселення з будинку [ADDRESS] - [PERSON], [INFO] (ІНН [NUMBER]), [PERSON], [INFO] (паспорт серії [NUMBER], виданий 14.10.2008 р. Фрунзівським РВ УМВС України в Одеській області), [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.05.2010p.), [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 30.03.2012 p.). Стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є власником будинку [ADDRESS]. Позивач стверджує, що на підставі договору дарування від 16 березня 2009 року, який станом на сьогодні визнаний недійсним, тобто жодних правових підстав не породжує, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], разом зі своєю сім'єю - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Зазначає, що своєї згоди, як законний власник будинку на проживання зазначених осіб у вказаному будинку вона не давала, однією сім'єю з ними ніколи не проживала, членами її родини відповідачі не являються, а є для неї абсолютно чужими людьми. Будь яких цивільно-правових угод з відповідачами укладено не було, тобто станом на сьогодні відповідачі знаходяться у спірному будинку без належних на це правових підстав. Вважає, що враховуючи, що відповідачі вселилися у будинок самоправно, без її згоди, не укладаючи з нею договору найму (оренди) житла, не обумовлюючи умови його проживання на території належного їй будинку, такі особи, що незаконно проживають за адресою будинку [ADDRESS] позивача підлягають виселенню. Ухвалою судді від 09.08.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання. В ході судового засідання, яке відбулось 13 листопада 2018 року, представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради в особі відділу опіки та піклування - Вишнякова Марина Дмитрівна. з метою недопущення порушень законних прав та інтересів малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO], вважала доцільним доручити Київській районній адміністрації ОМР надати висновок про можливість та доцільність виселення дітей з спірного будинку. Ухвалою суду від 13 листопада 2018 року клопотання представника третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради в особі відділу опіки та піклування - Вишнякової Марини Дмитрівни - задоволено. Доручено Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надати обґрунтований висновок про доцільність усунення перешкод [PERSON], [INFO] (ІНН [NUMBER]) у здійсненні права власності шляхом виселення з будинку [ADDRESS] малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.05.2010 p.) та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 30.03.2012 p.). Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судове засідання з'явився представник позивача [PERSON] - [PERSON], який позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач [PERSON] у дане судове засідання не з`явилась, однак, була присутня у судовому засіданні 13.11.2018 року, в якому позов підтримала у повному обсязі та наполягала на виселенні відповідачів. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради в особі відділу опіки та піклування у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 16 вересня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-5487, свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 вересня 1994 року, що зареєстроване в реєстрі за № 4-5489 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.01.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-26 [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS]. В подальшому, 16 березня 2009 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори було посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 4-518, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] належний їй будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS], та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 27,5 кв.м., та надвірних споруд під літерами : «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - сарай, № 1-2 огорожа , І - мостіння, ІІ - цистерна. З матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 1985 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Фрунзівського районного управління юстиції Одеської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що складено актовий запис за № 38. В період даного шлюбу народились діти: [PERSON], [INFO], про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] та [PERSON], [INFO], про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії [NUMBER]. Згідно довідок відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 06.08.2018 року та копій паспортів серії [NUMBER], [NUMBER] відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO] з 30 березня 2009 року зареєстровані за адресою [ADDRESS]. Однак, у вересні 2015 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], третя особа Одеська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності, справа №520/12362/15-ц, посилаючись на те, що вона була власником будинку [ADDRESS]. [PERSON] з 2004 року користувався частиною спірного домоволодіння (літньою кухнею) за плату. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року та ухвалою Колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року позов [PERSON] було задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 16.03.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за р.№4-518. Застосувано як наслідок недійсності договору дарування від 16.03.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за р.№4-518, реституцію, та повернуто у власність [PERSON] будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS], та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 27,5 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - сарай, №1-2 - огорожа, І - мостіння, ІІ - цистерна. У відповідності до ч. 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб'єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. 29 вересня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» було прийнято рішення № 37335795, яким внесено запис про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] що зареєстровано на підставі договору дарування від 16.03.2009 року № 4-518. Таким чином, судом достовірно встановлено, що на теперішній час [PERSON], [INFO] є єдиним законним власником будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS], та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 27,5 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - сарай, №1-2 - огорожа, І - мостіння, ІІ - цистерна. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом (ст. 328 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як роз'яснено у п.33 та п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначила спосіб для відновлення порушених прав шляхом виселення відповідачів з будинку, який належить їй на праві приватної власності, посилаючись на норми матеріального права, а саме положення ст. ст. 16, 317, 319, 321, 386, Цивільного кодексу України. Як вбачається з матеріалів справи, в спірному будинку зареєстровані малолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], яких позивач також просить висилити. Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно із статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-111 "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін,відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Крім того, у відповідності до ст.29 ЦК України, ст.177 СК України, ст.ст.5,17,18 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст.1,4 Закон України" Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей", ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", постанови КМ України від 24.09.2008 року №866 "Питання діяльності органів опіки та піклування , пов'язаної із захистом прав дитини", орган опіки та піклування здійснює захист майнових та житлових прав дітей, а дозволи на відчуження майна співвласниками чи користувачами якого є діти, надає лише за заявою батьків дітей або осіб, що їх замінюють на підставі закону та за заявою відповідних документів. А згідно ч. 4 та ч. 5 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надав висновок № 2554/01-11 від 28.12.2018 року щодо недоцільності виселення малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Підставою для складання даного висновку стало те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також їх діти [PERSON], [PERSON] не мають іншого житла на праві власності. Звертаючись до суду, позивач просить виселити відповідачів на підставі ст.116 ЖК України, оскільки вони не є членами її сім'ї, вона не надавала згоди на їх проживання і вони перешкоджають їй у користуванні і розпорядженні нерухомим майном, що належить їй на праві власності. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2010цс16. Як встановлено судом, відповідачі набули право користування спірним жилим приміщенням у зв'язку з укладанням договору дарування, який згодом на підставі статті 229 ЦК України було визнано недійсним. У відповідності до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю Таким чином в ході розгляду справи судом достовірно встановлено той факт, що у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у спірному житловому будинку. Також відповідачами не заперечувалось, що будь-яких інших договорів оренди, найму тощо з приводу спірного будинку між сторонами у справі не укладалось. Відповідно до правової позиції по справі за №509/1916/16-ц від 10.05.2018 Верховного суду, реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. ( ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 704, 80 гривень. Враховуючи наведене та

Outcome: approved