Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частку житлового будинку в порядку спадкування за заповітом. Підставність своїх вимог позивач обґрунтував наступним чином. 24.06.2013 року помер [PERSON], який приходився йому, [PERSON], рідним батьком. За життя, 09.12.2011 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив особисте розпорядження, відповідно до якого призначив спадкоємцями належного йому майна своїх дітей: його, [PERSON], відповідача [PERSON] та [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом. Своїм правом на спадкування скористались він, [PERSON], та відповідач [PERSON]. [PERSON] відмовився в установленому законом порядку від спадщини на користь відповідача. Позивач, реалізовуючи свої спадкові права на майно належне спадкодавцю, звернувся до нотаріуса із заявою у межа строку визначеного законодавцем для прийняття спадщини, проте постановою державного нотаріуса позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на його імя свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заявником нотаріусу було предявлено правовстановлюючий документ на належне спадкодавцеві нерухоме майно, яке увійшло до суспільної групи колгоспний двір, головою якого зазначено померлого [PERSON], а за нормами ЦК УРСР таке майно належить до спільної сумісної власності, відтак визначити, яка частка належала померлому не представилось за можливе. Ураховуючи те, що в нотаріальному порядку позивач позбавлений можливості успадкувати належне йому майно, тому просив суд здійснити захист його порушених прав шляхом визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частку житлового будинку, який увійшов до складу спадкової маси. 17.06.2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на 2/3 частки житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, обґрунтувавши вимоги за зустрічним позовом з огляду на таке. 24.06.2013 року помер [PERSON], який приходився і йому, [PERSON], рідним батьком. 09.12.2011 року [PERSON] склав заповіт на випадок своєї смерті, відповідно до якого він. [PERSON], є одним із трьох спадкоємців (дітей), який має право на майно померлого. У визначений законодавцем шестимісячний строк він, [PERSON], звернувся із заявою до нотаріуса з метою прийняття спадщини за заповітом після смерті батька, однак державним нотаріусом було відмовлено у видачі на його імя свідоцтва про право на спадщину за заповітом на відповідну частку житлового будинку, розташованого в с. Лукащова Липовецького району Вінницької області по вул.. Першотравнева 7, після смерті [PERSON], який помер 24 червня 2013 року, так як згідно правовстановлюючих документів на належне спадкодавцеві нерухоме майно, житловий будинок увійшов до суспільної групи колгоспний двір, головою якого зазначено померлого [PERSON], отже обєкт нерухомості є спільної сумісної власності, а визначити, яка частка належала саме померлому не представилось за можливе. Прийнявши до уваги наявність невизнання його права на успадковуване ним майно, відповідач просив суд здійснити захист його порушених прав шляхом визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на 2/3 частки житлового будинку, який увійшов до складу спадкової маси. Ухвалою суду від 18 червня 2015 року обидва позови обєднанні в одне провадження для їх спільного розгляду. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги за первісним позовом підтримав з підстав, що у ньому наведені, не заперечував щодо задоволення зустрічного позову, розгляд справи просив проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявився, в адресованій суду заяві вказав про визнання позову за первісним позовом, не заперечував проти його задоволення, підтримав вимоги за зустрічним позовом, просив їх задовольнити, зазначивши про розгляд справи без його участі. Беручи до уваги те, що сторони скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України правами, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами, що відповідає правилам ст.169, 197 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про задоволення позову як за первісними вимогами так і за зустрічними з огляду на наступне. 24.06.2013 року в селі Лукашова ЛДиповецького району вінницької області помер [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія І-АМ №266501. Після його смерті відкрилась спадщина. На виконання розяснень, що надані Верховним Судом України у постанові від 30.05.2008 року за №7, «Про судову практику у справах про спадкування», судом витребовувались матеріали Спадкової справи до майна померлого [PERSON] №283/2013, згідно яких судом було зясовано, що за життя, 09.12.2011 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив особисте розпорядження, відповідно до якого заповів усе належне йому майно в рівних частинах своїм синам: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Степановиу. Вказаний заповіт було посвідчено 09.12.2011 року секретарем Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області та зареєстровано в реєстрі за №330. По відомостях сільської ради даний заповіт не змінювався та не скасовувався, про що свідчить штемпель на зворотній стороні заповіту вчинений секретарем сільської ради станом на 14.11.2013 року. Своїм правом на спадкування скористались: [PERSON] та [PERSON], подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяви відповідного змісту, які містяться в матеріалах спадкової справи. [PERSON] надав нотаріусу заяву, в якій висловив свою відмову від належної йому частки у спадковому майні після смерті батька як за заповітом так і за законом на користь свого брата [PERSON]. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, до складу сімї [PERSON] входили: дружина [PERSON], яка померла 09.09.2009 року; сини: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до постанов державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 18.03.2015 року та 21.05.2015 року [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на їх імя свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON], який помер 24 червня 2013 року, на частки житлового будинку, що розташований в селі Лукашова Липовецького району Вінницької області по вул.. Першотравнева 7, оскільки відповідно до правовстановлюючих документів такий обєкт нерухомості увійшов до складу суспільної групи колгоспний двір та є спільною сумісною власністю його членів, а визначити яка частка належала померлому не представилось за можливе. У п.23 постанови ПВС України від 30.05.2008 року за №7, зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась після 01.01.2004 року, а відтак до застосування підлягають норми ЦК України. В силу ст.1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 1217-1219 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обовязків, що нерозривно повязані з особою спадкодавця. Зі змісту ст.ст.1223, 1233 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1273 ЦК України, визначено право на відмову від прийняття спадщини, згідно якої спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. З аналізу норм ст.ст.1268-1270 ЦК України, необхідно щоб спадкоємець прийняв спадщину у шестимісячний строк. За правилами ст.1268 ч.5 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зібрані у справі докази вказують на те, що і позивач і відповідач прийняли спадщину у визначений законодавцем строк, відповідно їх частки склали 1/3 та 2/3, а відтак майно що увійшло до складу такої спадщини належить їм з моменту відкриття спадщини, проте реалізувати свої спадкові права сторони позбавлені можливості. Так, згідно Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 07.02.1991 року виданого Лукашівською сільською радою народних депутатів, житловий будинок за №7 по вул.. Першотравневій в селі Лукашова, Липовецького району Вінницької області, належить до колгоспного двору, головою якого значиться [PERSON]. Вказане свідоцтво зареєстроване у порядку законодавства, яке діяло на час його видачі. Належність майна до колгоспного двору підтверджується також Технічним паспортом на житловий будинок виданим 07.02.1981 року, де головою двору вказано [PERSON] Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Лукашівської сільської ради 18.03.2015 року за №290, станом на 15 квітня 1991 року відповідно до записів по господарських книг, житловий будинок за №7 по вул.. Першотравневій в селі Лукашова Липовецького району Вінницької області відносився до категорії колгоспних дворів, єдиним членом якого вказано [PERSON], 1924 р. н. В силу відомостей зазначених виконкомом Лукашівської сільської ради у довідці за №687 від 14.11.2013 року, [PERSON] проживав та був зареєстрований в житловому будинку за №7 по вул.. Першотравнева в селі Лукашова Липовецького району Вінницької області, один. За правилами ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР у редакції, чинній до 16 грудня 1993 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Аналізуючи здобуті у справі докази судом встановлено, що членами колгоспного двору №7 по вул.. Першотравнева в селі Лукашова Липовецького району станом на 15.04.1991 року був лише [PERSON], відтак належність цілого житлового будинку, який увійшов до складу спадкової маси - спадкодавцеві доведена. Відповідно за матеріалами Спадкової справи частка позивача у майні померлого становить 1/3, а відповідача 2/3. Норма ст. 392 ЦК України вказує на те, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, суд вважає, що сторонами даного спору доведено належними та допустимими доказами обставини наведені як у первісному так і зустрічному позовах, а отже суд дійшов висновку, що їх вимоги підлягають до задоволення. Крім того, відповідач як за первісним так і за зустрічним позовами вимоги визнали, не заперечували проти їх задоволення. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачами позову та виносить рішення про задоволення позовних вимог. На підставі ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", ст.ст. 25, 328, 346, 392, 1216, 1217, 1218 - 1223, 1233, 1234, 1241, 1268 -1270 ЦК України,

Outcome: approved