Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

ПАТ "Банк Золоті Ворота" звернулося в суд із позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за договором № 02/232Ф від 01.11.2007 року за період з 29.09.2010 року по 29.01.2014 року в розмірі 4007,42 гривень. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.11.2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту №02/232Ф, згідно якого позивач надав відповідаці кредитні кошти в розмірі 15000 гривень зі сплатою 24 % річних у період з 01.11.2007 року по 30.10.2009 року, 29% річних у період після 30.10.2009 року із кінцевим строком повернення 20.10.2009 року. Відповідач в свою чергу зобов'язалася на умовах, передбачених договором, повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежів у розрізі сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань відповідача за кожним платіжним періодом з розписом сукупної вартості кредиту. Згідно з умовами договору, викладеними в п. 3.2.1, відповідачка зобов'язалася здійснювати погашення кредиту та сплату процентів в повному обсязі та на умовах, передбачених договором. Відповідачка взяті на себе зобов'язання вчасно не виконувала і прострочила сплату процентів, що призвело до того, що за період з 29.09.2010 року по 29.01.2014 року у відповідачки виникла заборгованість яка становить 4007,42 гривні, яку і просить позивач стягнути в його користь. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, в зв'язку з чим було ухвалено проводити розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 01.11.2007 року між позивачем та відповідачкою укладено договір про надання споживчого кредиту №02/232Ф, згідно якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 15000 гривень зі сплатою 24 % річних у період з 01.11.2007 року по 30.10.2009 року, 29% річних у період після 30.10.2009 року із кінцевим строком повернення 20.10.2009 року. Відповідачка взяті на себе зобов'язання вчасно не виконувала і прострочила сплату процентів з 26.01.2008 року. У зв'язку із простроченням сплати чергової частини кредиту та відсотків за користування ним, рішенням Богородчанського районного суду від 09 листопада 2010 року було вирішено стягнути з [PERSON] заборгованість по кредиту, проценти та пеню за період з 28.09.2010 року по 26.05.2009 року в розмірі 5621,18 гривень. Прийняття вказаного рішення суду не зупинило дії кредитного договору і оскільки кредит не погашено, позивачем продовжується нарахування процентів та пені за користування кредитними коштами. Згідно із п.2.3 кредитного договору за користування кредитом після закінчення строку, на який було надано кредит (з урахуванням додаткової угод до договору), проценти сплачуються позичальником за ставкою, на 5 процентних пунктів вищою ніж та, яка визначена у п.1.1. договору. Відповідно до поданого розрахунку в результаті подальшого нехтуванням взятих на себе зобов'язань за період з вересня 2010 року по січень.2014 року у відповідачки виникла заборгованість яка становить 4007,42 гривні та включає в себе 1957 грн. - проценти за користування кредитом та 2050,42 грн. - пеня. На даний час кредитна заборгованість відповідачкою не погашена. Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми Цивільного кодексу України про кредитний договір. Згідно з вимогами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Разом з тим, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч.2 п.1 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позивач звернувся до суду із позовом про захист свого цивільного права лише 03.03.2014 року. Відповідно до п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", враховуючи положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку з цим позовна давність за позовами про неповернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у справі. На підставі наведеного стягненню підлягає сума заборгованості по процентах в межах трьохрічного строку позовної давності, тобто з березня 2011 року по січень 2014 року, а по пені в межах річного строку, тобто з березня 2013 року. В задоволенні решти позовних вимог позивачу слід відмовити. За наведених вище обставин суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення. На підставі ст.ст. 526,527,530,1050,1054 ЦК України,

Outcome: partial