Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

30 червня 2017 року до Рівненського міського суду звернувся [PERSON] із позовною заявою до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації та спростування недостовірної інформації, в якому з урахування заяви про уточнення позовних вимог просив суд:зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області спростувати поширену [PERSON] , як посадовою особою (начальником ГТУЮ у Рівненській області), [INFO] року недостовірну інформацію щодо [PERSON] , а саме того, що: [PERSON] попередили про його скорочення; [PERSON] підняв руки на молоду дівчину, секретаря за посадою; [PERSON] має за норму піднімати руки на молодих дівчат, підлеглих; шляхом розміщення спростування на офіційному сайті Головного територіального управління юстиції у Рівненській області за зазначенням змістом недостовірної інформації, а також з зазначенням того, що публікуючи вказану недостовірну інформацію, начальник Головного територіального управління юстиції у Рівненській області [PERSON] порушила Конституцію України, закони України, законні права [PERSON] та безпідставно принизила його честь, гідність та ділову репутацію.» та зобов`язати [PERSON] спростувати поширену [PERSON] , [INFO] року недостовірну інформацію щодо [PERSON] , а саме того, що: [PERSON] попередили про його скорочення; [PERSON] підняв руки на молоду дівчину, секретаря за посадою; [PERSON] має за норму піднімати руки на молодих дівчат, підлеглих; - шляхом публікації на сторінці групи «Рівненщина політична» у мережі Фейсбук спростування за зазначеним змістом недостовірної інформації, а також з зазначенням того, що публікуючи вказану недостовірну інформацію, начальник Головного територіального управління юстиції у Рівненській області [PERSON] порушила Конституцію України, закони України, законні права [PERSON] та безпідставно принизила його честь, гідність та ділову репутацію. У вказаній публікації відмітити усіх осіб, які зробили репост (поширення) публікації, осіб, що розмістили коментар, а також осіб, які відреагували на публікацію (лайки); та шляхом публікації на сторінці [PERSON] у мережі Фейсбук спростування за зазначеним змістом недостовірної інформації, а також з значенням того, що публікуючи вказану недостовірну інформацію, начальник Головного територіального управління юстиції у Рівненській області [PERSON] порушила Конституцію України, закони України, законні права [PERSON] та безпідставно принизила його честь, гідність та ділову репутацію. У вказаній публікації відмітити усіх осіб, які зробили репост (поширення) публікації, осіб, що розмістили коментар, а також осіб, які відреагували на публікацію (лайки). В обґрунтування позову вказує, що він має вищу юридичну освіту і, поміж іншим, працював на відповідальних посадах в органах прокуратури, а згодом в органах юстиції. Зазначає, що з 2007 року він наказом Міністра юстиції України був призначений на посаду начальника Головного управління юстиції у Рівненській області. Згодом, протиправно, і це доведено рішенням суду, яке набрало законної вказує, що він був звільнений з посади. Рішенням суду від 15.05.2016 року він поновлений на роботі. Вказане рішення було допущене судом до негайного виконання, не виконувалося, свавільна протиправність по відношенню до захищених законом його прав. продовжувалася. Хоча рішення підлягало до виконання шляхом видачі відповідного наказу Міністерством юстиції України, проте і начальник управління юстиції у Рівненській області (яке з Головного управління юстиції в Рівненській області було перейменовано у Головне територіальне управління юстиції в Рівненській області) [PERSON] , яка на той час обіймала посаду, на яку судовим рішенням був він поновлений, не демонструвала своєї поваги до закону, суду чи до його прав. Звичайно, все це було дуже прикро, коли, здавалося б, колега, юрист, посадовець органів юстиції, поводиться неадекватно ні своїй професії, ні посаді, ні статусу державного службовця свого рівня. [INFO] року о 20 год. 03 хв. на своїй сторінці з мережі фейсбук [PERSON] розмістила публікацію стосовно нього. А саме, [PERSON] в своїй публікації вказує, що [PERSON] «має за норму» «просто так» «піднімати руку на молоду дівчину, секретаря за посадою». При цьому складається враження, що битися «просто так чи навіть не просто так», бити молодих дівчат чи секретарок для начальника головного Територіального управління юстиції [PERSON] нормальне/допустиме, неодноразово повторюване явище. Вказує, що продемонструвавши свою всемогутність та повідомивши про «його скорочення», проінформувавши про побиття молодої дівчини, що взагалі для нього є нормою і про сумніви про наявність у нього людської гідності, [PERSON] не просто принизила, честь і гідність його поширивши при цьому неправдиву інформацію, а завдала шкоди його діловій репутації, що і було метою розміщення вказаної інформації. У зв`язку з цим він звернувся до суду для захисту свого порушеного права. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовільнити з врахуванням заяв про зміну позовних вимог шляхом їх уточнення з підстав викладених у матеріалах справи. Представниквідповідача ГТУЮ у Рівненській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у запереченнях на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. 02.11.2018 року подала суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість заявлених вимог , суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням суду від 12.05.2016 року [PERSON] поновлений на роботі. Вказане рішення було допущене судом до негайного виконання. Так, як вбачається із долученого до позову скріншоту, адреса-[INFO], від [INFO] в 20:03 год. зроблено допис, а саме: « [INFO]» не стримався та підняв руку на молоду дівчину, секретаря за посадою. Просто так. Прикро, що держслужбовець має за норму таку поведінку. Дякую поліцейським за швидке реагування на виклик та гідну службову поведінку. Як вбачається із постанови Рівненського міського суду від 17.08.2016 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] , про вчинення ним адміністративного правопорушення передбаченого ст.173 КУпАП - закрито у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, дана постанова набрала законної сили 29.08.2016 року. Відповідно до ч. 4ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено з даної постанови дії [PERSON] по відношенню до [PERSON] , які виразились у отриманні ключа з рук останньої мали максимально нетривалий характер, однак не заперечується той факт, що конфлікт був. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України спростуванню підлягає недостовірна інформація. Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. В судовому засіданні не встановлено, що саме [PERSON] є автором публікації. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації у вказаних вище статтях інтернет видань суд визначає характер такої інформації та зясовувує, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно зі статтею 47-1 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція). Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захистгідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. При винесенні рішення у вказаній справі суд керується рішенням Європейського суду з прав людини у справі « Українська Прес- Група» проти України ( заява № 72713\\01 ) рішення від 29 березня 2005 року, яким Європейський суд вирішив, що публікації містили критику двох політиків,яка була викладена жорсткою,полемічною, саркастичною мовою. І що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для судової критики і пильного нагляду, це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини", суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на той момент був поновлений на роботі в Головному територіальному управлінні юстиції, вказані обставини сторонами визнаються. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. У зв`язку з викладеним, суд, вважає, що немає фактів, які б доводили, що зазначені вище висловлювання щодо публічної особи, якою є позивач як державний службовець, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити його честь, гідність чи ділову репутацію, а тому вирішуючи спір суд враховує зазначені вимоги закону, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України та те, що межі допустимої критики стосовно політиків, державних службовців, що діють як офіційні особи, більше відкриті для прийнятної критики, ніж приватні особи. Крім того, позивач не надав суду жодного належного доказу про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону України "Про пресу та інші засоби масової інформації", стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Правильність думок і оцінок автора публікації можуть бути предметом думок та оцінок інших осіб, а не предметом повноважень судової влади, тому що визначати їх правильність у судовому порядку означає втручання в правовий статус громадянина. Крім того, відповідно до частини першої статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Ураховуючи викладене, суд вважає, що судом не встановлено факту поширення відповідачами недостовірної інформації щодо позивача та порушення його прав, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed