Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , де третя особа [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що вона разом з [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є зареєстрованими за даною адресою, проте з кінця 2014 року не проживають в зазначеній квартирі, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх особистих речей в квартирі не має, і взагалі квартирою вони не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинили та не чинять, вони добровільно визначили собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користуються. За таких обставин, позивач просила суд визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, не скористалися правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 23 січня 1998 року (а.с.12). Разом з нею у спірній квартирі зареєстрованими, крім інших, є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №10861 від 30.09.2019 (а.с.13). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] залишаються зареєстрованими в квартирі [ADDRESS] , утім в ній не мешкають без поважних причин, особистих речей в квартирі не мають, оплату комунальних послуг не здійснюють, що підтверджується наданими доказами та показами свідків. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з кінця 2014 року добровільно виїхали зі спірної квартири та нею не користуються. Ніхто їм не перешкоджав і не перешкоджає користуватися квартирою, проте вони пішли добровільно, забравши свої речі. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] та [PERSON] втратили право користування спірним житлом. Оскільки вимоги щодо розподілу судових витрати не заявлено, суд вважає віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved