Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 31.10.2008 року в розмірі 7793,01 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 3 612,12 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 2 302,50 грн., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву № б/н від 31.10.2008 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами банку", які викладені на банківському сайті, складають між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Проте позичальник не виконував взятих на себе зобов'язань по сплаті відсотків та інших витрат. 16.01.2016 року позичальник помер. На день смерті у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 7\~793,01 грн. Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є відповідач [PERSON]. Позивач вважає, що відповідач по справі прийняла спадщину, до складу якої входить, у тому числі, кредитні зобовязання померлого позичальника, оскільки на день смерті [PERSON], проживала разом та не відмовилася від спадщини протягом 6 місяців. 12.09.2017 року позивачем було направлено лист-претензію [PERSON] про виплату заборгованості, однак вказані вимоги не виконані, що спонукало АТ КБ "ПриватБанк" звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 09.01.2019 року справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено розгляд справи на 07.02.2019 року, яке неодноразово відкладалось через неяку учасників справи і з інших причин. Учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від відповідача відзиву на позов, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило, представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності учасників справи на підставі доказів, які є в матеріалах справи що відповідає положенню ч.3 ст.211 та ч.2 ст.247 ЦПК України. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 31.10.2008 року АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] уклали договір б/н, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.7-41). Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Памяткою клієнта, Умовами надання банківських послуг та тарифами, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 05.11.2017 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 7\~793,01 грн., яка складається з наступного: 3 612,12 грн. - тіло кредиту; 2\~302,50 грн. - відсотки за користування кредитом; 1878,39 грн. нарахована пеня (а.с.5-6). Згідно із свідоцтвом про смерть серія І-ЖС № 342712, яке видане Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, [PERSON] помер 16.01.2016 року (а.с.45). В зв'язку із смертю позичальника АТ КБ «ПриватБанк» направив до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори претензію кредитора від 03.12.2016 року з проханням повідомити про заведення спадкової справи після смерті боржника, включити кредиторські вимоги в спадкову масу та повідомити спадкоємців померлого про наявність боргу у сумі 7\~793,01 грн. (а.с.49). Державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] претензію було пере направлено за місцем зберігання нотаріальних документів (а.с.50-51). Як вбачається із відповіді Запорізького обласного державного нотаріального архіву від 01.02.2017 року № 248/01-21, претензію позивача було долучено до Спадкової справи № 16/2016 [PERSON] померлого 16.01.2016 року, яка була заведена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], копія претензії надіслана спадкоємцям боржника, в надані інформації стосовно кола спадкоємців відмовлено (а.с.52). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно вимог ст.ст.525, 526, 530, 611, 612\~ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ст.ст.1054, 1050 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до змісту ст.ст.1216, 1217, 1218, 1220, 1221,\~1268,\~1296\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а тому прийняття спадщини частинами не можливе. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1225\~ЦК України встановлено, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. В пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз вказаних норм права свідчить, що предметом доказування в цій справі, крім наявності і розміру зобов'язання за кредитним договором, зокрема розміру нарахованих відсотків і неустойки за життя позичальника, є обставини, що підтверджують прийняття спадщини відповідачем, вартість майна, одержаного у спадщину та відповідність розміру позовних вимог вартості успадкованого майна. Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Надаючи правову оцінку доказам наданими позивачем, судом враховано вимоги викладені у статтях 76-82, 89 ЦПК України, якими передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані можуть встановлюватися письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Зі змісту відповіді Запорізького обласного державного нотаріального архіву від 01.02.2017 року № 248/01-21, наданої позивачем в обґрунтування своїх вимог, неможливо встановити коло спадкоємців, перелік та вартість майна, одержаного ними у спадщину після смерті [PERSON]. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спадкодавцю за життя належало будь-яке майно, а також право на нього, не встановлено коло спадкоємців та не доведено, що відповідач у справі є єдиним спадкоємцем та отримав у спадщину будь-яке майно спадкодавця, у звязку з чим може задовольнити вимоги кредитора в межах його вартості. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, він містить інформацію про наявність заборгованості за кредитним договором за період з 01.08.2015 по 05.11.2017, тобто за період, що є ширшим ніж за життя [PERSON], який помер 16.01.2016 року. З урахуванням викладеного суд визнає розрахунок заборгованості станом на 05.11.2017 року неналежним, недостовірним та недостатнім доказом розміру заборгованості заявленої до стягнення, оскільки він не в повній мірі стосується предмету доказування, з нього неможливо встановити дійсні обставини справи, зокрема щодо розміру заборгованості за відсотками і пенею на момент смерті позичальника, сам по собі, без надання обґрунтованих пояснень тощо, не дає змогу дійти однозначного висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, зокрема суд не може пересвідчитися у правильності здійснених розрахунків, а тому не бере цей доказ до розгляду. Судом також відхиляються доводи позивача про те, що [PERSON] є спадкоємцем позичальника у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, внаслідок постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. На підтвердження даної обставини позивач посилається лише на копію паспорта позичальника та відповідача, де зазначено одну й ту саму адресу зареєстрованого місця проживання: [INFO]. Суд зазначає, що спадкування може здійснюватися як за заповітом так і за законом, крім того, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Сам факт реєстрації місця проживання відповідача за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що саме вона є спадкоємцем та прийняла після померлого спадщину. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed