Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася в інтересах позивача до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , укладений [PERSON] та [PERSON] 26.09.2002 року на Придніпровській товарній біржі за реєстраційним № 1109-НД/1109-Н/Ф12, а також визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі Договору купівлі-продажу від 26.09.2002року,укладеного на Придніпровській товарній біржі за реєстраційним № 1109-НД/1109-Н/Ф12. За життя спадкодавець склала заповіт, яким розподілила спадкове майно, зокрема, зазначений житловий будинок заповідала своїй доньці - [PERSON] , тобто позивачеві. Спадщину позивач прийняла, оскільки своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Проте, постановою Олександрійської районної державної нотаріальної контори від 25.09.2019 року позивачеві відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим ,що правовстановлюючий документ, на підставі якого спадкове майно належало спадкодавцю, не відповідає вимогам закону. Договір купівлі-продажу, на підставі якого належав спадкодавцю будинок, укладений на Придніпровській товарній біржі та не посвідчений нотаріально відповідно до ст.657 ЦК України. Права спадкодавця на спірний будинок не припинилися з її смертю та увійшли до складу спадщини, однак не визнаються на даний час іншими особами, у зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення правовстановлюючого документу. У зв`язку з цим позивач позбавлена можливості в інший спосіб захистити свої права та змушена просити про визнання за нею права власності на спірний будинок в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02.12.2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачеві надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16.01.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.03.2020 року, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача через канцелярію суду подала заяву про проведення розгляду справи за її відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, через канцелярію суду подав заяву, у якій просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги визнає та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву не подав. Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини. 26 вересня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу № 1109-НД/1109-Н/Ф12, за яким остання придбала у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться а адресою: [ADDRESS] (а .с11 ). Вказаний договір згідно з чинною на час його укладання редакції ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, зареєстрований на Придніпровській товарній біржі за реєстраційним номером 1109-Н/Ф12. Будинок за цим договором фактично був переданий покупцю. Цю обставину не заперечує жодна зі сторін. Право власності [PERSON] на будинок що знаходиться а адресою: [ADDRESS] , зареєстроване Олександрійським міжміським бюро технічної інвентаризації 26 вересня 2002 року, запис в реєстровій книзі № 11, реєстр № 2036, що підтверджується штампом у зазначеному договорі купівлі-продажу. Відповідно до архівної довідки № 557, виданої 23.07.2019 року Комунальним підприємством «Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації», встановлено, що право власності на будинок по [ADDRESS] за архівними даними КП «ОМБТІ» належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, виданого Придніпровською товарною біржею 26.09.2002 року № 1109-НД/1109-Н/Ф12. Крім того, відповідно вказаної довідки встановлено, що на підставі рішення другої сесії сьомого скликання Новопразької селищної ради № 22 від 21.12.2015 року назва [ADDRESS] змінена [ADDRESS] (а.с.12). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 23 жовтня 2018 року, виданого виконавчим комітетом Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, актовий запис № 53 (а.с. 7). Позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 26.09.1975 року Новопразькою селищною радою Олександрійського району Кіровоградської області та копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , виданого 28.12.1991 року Новопразькою селищною радою Олександрійського району Кіровоградської області (а.с.8-9). Відповідно до копії заповіту [PERSON] від 08.08.2013 року, який посвідчено 08.08.2013 року секретарем Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, [PERSON] належний їй житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 4,81696 га, кадастровий номер 3520355400:02:003:0050, заповіла [PERSON] , а належний їй житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] (а.с.10). З копії спадкової справи № 358/2018, заведеної 28.12.2018 року після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , що надана суду завідувачем Олександрійської районної державної нотаріальної контори вбачається, що вказана спадкова справа заведена на підставі заяв від 28.12.2018 року про прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] . Інших спадкоємців, передбачених ст.ст. 1261, 1266 ЦК України немає. Крім того, з матеріалів спадкової справи вбачається, що 01.11.2019 року нотаріусом на ім`я позивача [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, спадщина, на яку видано свідоцтво складається з земельної ділянки площею 4,81696 га, кадастровий номер 3520355400:02:003:0050 (а.с. 61-97). 25 вересня 2019 року державний нотаріус Олександрійської районної державної нотаріальної контори Ліб Л.В. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ на даний будинок, а саме договір купівлі-продажу № 1109-НД/1109-Н/Ф12 від 26.09.2002 року, не відповідає вимогам законодавства, а саме нотаріально не посвідчений(а.с. 6). Як вбачається з довідки № 3294, виданої виконавчим комітетом Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, [PERSON] , [INFO] , з 16.10.2015 року та по день смерті [INFO] була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] (а.с. 17). Факт здійснення спадкодавцем [PERSON] обов`язків та витрат по утриманню будинку, а також факт користування вказаним будинком [ADDRESS] підтверджується копією технічного паспорту на вказаний будинок, копією договору № 064172 про користування електроенергією за адресою: [ADDRESS] , що був укладений [PERSON] , копією робочого проекту № 27248/694 на газопостачання житлового будинку [ADDRESS] , замовником якого була [PERSON] (а.с.13-16,18-20). До правовідносин, які є предметом спору застосовуються такі норми права. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом, а з аналізу змісту ст. ст. 1222, 1241 ЦК України вбачається, що спадкування за законом має місце лише тоді і в тому обсязі, в якому воно не змінено заповітом, крім випадків права на обов`язкову частку у спадщині, незалежно від заповіту. За приписами ст. ст. 1233 - 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом майна, що належало [PERSON] , а саме будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Інші спадкоємці вказаного майна після смерті [PERSON] відсутні. Позивач у встановлені законом строки звернулася до Олександрійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, і таким чином спадщину прийняла. Щодо позовної вимоги про визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна, суд зазначає наступне. Так, згідно ч. 1ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правовідносини, які склалися між [PERSON] та [PERSON] на підставі укладеного між ними договору купівлі продажу будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , мали місце до набрання чинності Цивільним Кодексом України в редакції 2003 року. Отже, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень, в даному випадку підлягають застосуванню положення Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 227 ЦК (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Згідно з частиною 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"). Суд приходить до висновку, що чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 ЗУ "Про товарну біржу", дозволяло укладати угоди міни нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Таким чином, незважаючи на існуючу дату укладання правочину та норму, що дозволяла укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення, мала місце колізія норм ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та норми кодифікованого нормативно-правового акта, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, що вимагала обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо однією із сторін є фізична особа. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) - якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, - суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як вбачається із матеріалів справи доказом укладення і виконання договору його сторонами є зареєстрований на товарній біржі договір купівлі-продажу нерухомого майна, що відповідало на час його укладення вимогам ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Отже, суд вважає встановленим, що між [PERSON] та [PERSON] мав місце договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), який не був нотаріально посвідчений, але він був письмо зареєстрований Придніпровською товарною біржею та зареєстрований Олександрійським міжміським бюро технічної інвентаризації. Обидві сторони умови договору виконали, однак нотаріально його не посвідчили, оскільки, оформляючи його на товарній біржі, були ознайомлені із застереженням у договорі про те, що нотаріальному посвідченню він не підлягає. Тому суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним. Як наслідок, суд вважає можливим визнати за позивачем [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки іншого шляху для захисту прав позивача не існує. Не зважаючи на те, що суд задовольняє позов повністю, враховуючи, що спір виник через неправильні дії (бездіяльність) спадкодавця, в порядку ч. 9 ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: approved