Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтувала наступним чином. [INFO] помер [PERSON], який приходився їй, [PERSON], рідним батьком. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом вчиненим спадкодавцем за життя - 23.02.2007 року, відповідно до якого останній заповів усе належне йому майно їй, [PERSON] Спадщину після смерті батька позивач прийняла шляхом звернення до нотаріуса у межах шестимісячного строку із заявою про прийняття спадщини. Частину майна позивач прийняла в нотаріальному порядку, у зв'язку із чим на її ім'я було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак відповідно до постанови нотаріуса від 10.03.2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивач реалізувати своє право на спадщину на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], позбавлена можливості, оскільки нотаріусом було встановлено, що вищевказаний житловий будинок належить до суспільної групи колгоспний двір, а відтак є спільною сумісною власністю його членів, тому визначити, яка частка належала померлому не представилось за можливе. Згідно інформації наданої органом місцевого самоврядування, станом на 19.04.1991 року членами колгоспного двору були обоє батьків: [PERSON] та [PERSON], відтак вони були власниками об'єкта нерухомості кожен по ? частці. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті також відкрилась спадщина за заповітом вчиненим на ім'я позивача. Спадщину після смерті матері позивач також прийняла шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак перешкодою в отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку після смерті матері послугувала те, що частка її у колгоспному дворі також не визначена. Ураховуючи те, що позивач, будучи єдиним спадкоємцем на майно своїх померлих батьків спадщину прийняла, відтак майно, яке увійшло до його складу фактично належить їй, однак оформити його в нотаріальному порядку позбавлена можливості, тому просила суд визнати за нею право власності на цілий об'єкт нерухомості, який увійшов до складу спадкової маси. В судове засідання позивач не з'явилась, однак до суду надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності, в якому також зазначено, що заявлені позовні вимоги вона підтримує повністю та просить суд їх задовольнити. Відповідач - представник Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання також не з'явився, сільський голова в заяві, яку адресував суду вказав на визнання позову, не заперечує проти його задоволення, а розгляд справи просив проводити у відсутності представника. У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України, необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. [INFO] в м. Липовець померла [PERSON], що доведено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] [INFO] в селі Берестівка Липовецького району Вінницької області помер [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER] Після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина. У відповідності до положень п.24 Постанови ПВСУ від 30.05.2009 року «Про судову практику у справах про спадкування», за місцем відкриття спадщини, судом було витребувано матеріали Спадкових справ до майна померлих. Відповідно до матеріалів Спадкової справи померлого [PERSON] встановлено, що спадщина відкрилась за заповітом вчиненим за життя спадкодавця 23.02.2007 року, відповідно до якого, [PERSON]. заповів усе належне йому майно своїй дочці [PERSON]. Вказаний заповіт був посвідчений секретарем Лукашівської сільської ради Липовецького району 23.02.2007 року та зареєстрований в реєстрі за №316. Даний заповіт при житті спадкодавця не змінювався та не скасовувався. Згідно матеріалів Спадкової справи, своїм правом на спадкування скористалась позивач, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька в межах шестимісячного строку визначеного законом для прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадковому майні за наявності заповіту - не має. Відтак позивач є єдиним спадкоємцем на майно померлого батька. На частину майна, яке увійшло до спадкової маси, позивачеві було видано Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте 10.03.2015 року постановою приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS], після смерті [INFO] [PERSON], оскільки вказаний житловий будинок увійшов до суспільної групи - колгоспний двір, а відтак належить до спільної сумісної власності, однак визначити, яка частка належить померлому не представляється за можливе. Згідно матеріалів Спадкової справи до майна [PERSON]., спадщину після її смерті прийняла позивач, будучи єдиним спадкоємцем за заповітом вчиненим за життя спадкодавця 23.02.2007 року, відповідно до якого [PERSON] заповіла усе належне їй майно своїй дочці - позивачеві у справі [PERSON] Вказаний заповіт за життя спадкодавця не змінювався та не скасовувався. Другий з пережилого подружжя - [PERSON] успадкував обов'язкову частку шляхом проживання із спадкодавцем не менш п'яти років до відкриття спадщини. Інших спадкоємців - не має. Вирішити питання про прийняття частки житлового будинку, яка мала статус колгоспного двору та належала [PERSON] позивач позбавлена можливості, оскільки згідно правовстановлюючих документів головою колгоспного двору зазначено [PERSON] За правилами ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР у редакції, чинній до 16 грудня 1993 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Із здобутих у справі доказів судом було встановлено, що згідно Свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння за №34 від 22.10.1991 року виданого виконкомом Лукашівської сільської ради Липовецького району на підставі рішення виконкому Липовецької районної Ради народних депутатів №131 від 30.05.1985 року та рішення виконкому Лукашівської сільської ради №17 від 17.02.1990 року, цілий житловий будинок за [ADDRESS] належить до колгоспного двору, головою якого зазначено [PERSON]. Вказане свідоцтво зареєстроване в порядку законодавства, яке діяло на той час. Віднесення будинку [ADDRESS] до суспільної групи господарств - колгоспний двір підтверджується також і довідкою виданою виконавчим комітетом Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області від 20.04.2015 року за №495, відповідно до якої встановлено, що будинок [ADDRESS] відноситься до категорії колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року членами якого були: [PERSON]; [PERSON]. Згідно Технічного паспорта на жилий будинок [ADDRESS], головою колгоспного двору являється [PERSON] В силу ст.1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 1217-1219 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обов'язків, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця. Зі змісту ст.ст.1223, 1233 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. З аналізу норм ст.ст.1268-1270 ЦК України, необхідно щоб спадкоємець прийняв спадщину у шестимісячний строк. За правилами ст.1268 ч.5 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У п.23 постанови ПВС України від 30.05.2008 року за №7, зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Норма ст. 392 ЦК України вказує на те, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Прийнявши до уваги, що позивач є єдиним спадкоємцем на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] який мав статус колгоспного двору, члени якого заповіли належні їм частки позивачеві, однак її право порушене, відтак суд вважає, що воно підлягає захисту судом у спосіб, що обраний позивачем шляхом визнання права власності на цілий об'єкт нерухомості. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти його задоволення. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", ст.ст. 25, 328, 346, 392, 1216, 1217, 1218 - 1223, 1233, 1234, 1241, 1268 -1270 ЦК України,

Outcome: approved