Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

31 травня 2016 року [PERSON] звернувся до Ржищівського міського суду Київської області із зазначеним вище позовом, в якому позивач просив: визнати незаконним та скасувати рішення Ржищівської міської ради Київської області від 30 вересня 2002 року №90-4-24 «Про затвердження технічної документації по видачі державних актів на право приватної власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків та ведення особистого селянського господарства» щодо [PERSON]; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER] на земельну ділянку площею 0, 1247 га, з них - земельну ділянку площею 0,0622 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і земельну ділянку площею 0, 0625 га для ведення особистого селянського господарства, виданий 5 лютого 2003 року на ім'я [PERSON] відповідно до рішення Ржищівської міської ради Київської області від 30 вересня 2002 р. №90-4-24, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER], та скасувати його державну реєстрацію. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те що, він є власником ? частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 5 червня 1985 р. Кагарлицькою державною нотаріальною конторою. Відповідно до вказаного свідоцтва, спадкове майно [PERSON] складається з ? частини житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] розташованого на присадибній земельній ділянці присадибних земель колгоспу ім. Димитрова. На вказаній земельній ділянці розташовано житловий будинок і два сараї «Г» і «В». Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого 18 жовтня 2007 р. Ржищівським бюро технічної інвентаризації вищезазначений житловий будинок на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] по ? кожному. До складу об'єкту (домоволодіння) входять: житловий будинок - літера «А», дві прибудови - літери «А» та «А1», два сараї - літери «Б» і «В». Відповідно до топографічного плану згаданої присадибної земельної ділянки [PERSON] належить сарай №2., земельна ділянка на якій він розташований рекомендована для передачі позивачу. Починаючи з 1959 року його батьки та він володіють вищезгаданими ? частиною житлового будинку та сараєм. Однак рішенням виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області від 27 червня 2000 р. №7 припинено право приватної власності на земельну ділянку площею 0, 0917 га по [ADDRESS] за [PERSON] у зв'язку з відчуженням будинку, зазначену ділянку передано безоплатно у приватну власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі даного рішення та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії [NUMBER] від 6 червня 2000 розроблену технічну документацію щодо відведення у власність земельну ділянку загальною площею 0,1247 га. Матеріали технічної документації затверджені рішенням Ржищівської міської ради від 30 вересня 2002 р. №90-4-24 (далі - рішення №90-4-24) та передано у власність відповідачу земельну ділянку площею 0,0622 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і земельну ділянку площею 0, 0625 га для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного рішення [PERSON] видано державний акт на право власності на землю серія [NUMBER], який зареєстровано 5 лютого 2003 р. за [NUMBER]. Таким чином, [PERSON] набула право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1247 га, в тому числі і на ту земельну ділянку, на якій був розташований сарай [PERSON], про що позивачу не було відомо. За захистом своїх майнових і земельних прав позивач неодноразово звертався до Ржищівської міської ради Київської області, Київської обласної державної адміністрації, ГУ Держземагенства у Київській області та органів прокуратури. ГУ Держземагенства у Київській області було проведено перевірку законності приватизації громадянкою [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] у дворі загального користування. За результатами перевірки вказаним управлінням на адресу Ржищівської міської ради 5 березня 2012 р. було надіслано клопотання про скасування рішення №90-4-24, оскільки це рішення прийняте з порушенням вимог ст. 118 ЗК України, п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 р. №43 (далі - Інструкції Держкомзему). Проте, всупереч вимогам Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Ржищівською міською радою не було усунуто виявлених порушень, відповіді про результати розгляду клопотання надано не було. У зв'язку із цим, 14 травня 2012 р. Кагарлицькою міжрайонною прокуратурою Київської області Ржищівському міському голові було внесено подання про усунення виявлених порушень законодавства, за наслідками розгляду якого 18 червня 2012 р. Ржищівською міською радою було надано відповідь про відсутність підстав для задоволення клопотання, оскільки вже виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією суб'єктивних прав та інтересів, а тому скасування рішення ради можливе лише в судовому порядку. 12 травня 2014 р. Державною інспекцією сільського господарства в Київській області на адресу Ржищівської міської ради було внесено клопотання про приведення у відповідність із законодавством прийнятого рішення з питань регулювання земельних відносин, однак листом Ржищівської міської ради від 18 червня 2014 р. останнє клопотання не було задоволено. Посилаючись на положення ст. 19 Конституції України, ст. ст. 116, 125, 152, 155, 158 Земельного кодексу України, п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», позивач просив задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, та просили їх задовольнити. [PERSON] пояснив, що на земельній ділянці спільного двору проживали чотири сестри, одна із них [PERSON] Дві сестри побудували спільний будинок на двох. У 1959 році батьки позивача викупили ? будинку із погребом і сараєм у [PERSON] Інша ? будинку із надвірними спорудами належали [PERSON] 21 серпня 1959 року даний будинок із надвірними спорудами введений в експлуатацію. 18 вересня 1959 року виконкомом Ржищівської райради депутатів трудящих видано рішення №355, згідно якого за [PERSON] визнано право власності на ? частину домоволодіння по [ADDRESS]. 0,036 га землі під будинком відійшло [PERSON], 0,034 га - [PERSON], що підтверджується: довідкою 1959 р., виданою головою правління колгоспу 1 Травня; листом відділу земресурсів у м. Ржищеві від 31 жовтня 2007 р. Згідно договору купівлі-продажу домоволодіння від 19 вересня 1959 р. від [PERSON] до батька позивача - [PERSON] перейшло ? частина домоволодіння по [ADDRESS], включаючи сарай і погреб. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 5 червня 1985 р. до позивача перейшло зазначене майно, у томі числі спірний дерев'яний сарай. Це також підтверджується Генпланом домоволодіння від 3 серпня 1952 року, довідки-характеристики від 3 червня 1985 р. №56, акта про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 21 серпня 1959 р., рішення виконкому Ржищівської райради депутатів трудящих від 18 вересня 1959 р. №355, рішення суду від 14 червня 1983 р., витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого 18 жовтня 2007 р. За час спільного проживання із сусідами спірних питань щодо користування землею не було, однак відповідач вирішила, що спірний сарай належить їй. Згідно правовстановлюючих документів у власність відповідача перейшов лише один цегляний сарай літера «Б», який було самочинно збудовано. У технічному паспорті та акті-креслення на будинок відповідача від руки дописані другий сарай, що є підробкою. Акт погодження меж спірної земельної ділянки вчинено без погодження із [PERSON] Згідно довідки за [PERSON] рахувалось лише 0,917 га, однак державний акт на право приватної власності на землю вона отримала 0,1247 га. У ці землі увійшли частково земельна ділянка позивача та частково землі загального користування. [PERSON] стверджувала, що їй потрібний сарай для автопричепа. Протягом тривалого часу він (позивач) вимушений був звертатися до різних органів за захистом своїх прав, у тому числі до суду, прокуратури, Держкомзему та інших органів. Відповідачами під час приватизації спірної землі було порушено ст. 118 ЗК України, п. 1.16 Інструкції Держкомзему. Спірна земля була вилучена в порушення ст. 149 ЗК України, про що міститься висновки у постанові ВСУ №6-71 цс12. Відповідними органами до Ржищівської міської ради було внесено ряд клопотань та подань щодо усунення порушень земельного законодавства, однак Ржищівською міського радою вони не були задоволені. Внаслідок незаконної приватизації спірної земельної ділянки, його (позивача) було позбавлено права на приватизацію земельної ділянки, що перебувала у його користування площею 0, 034 га. Водночас він дає згоду на встановлення земельного сервітуту для проїзду сусідів до їх домоволодіння. Представник позивача [PERSON] пояснив, що на даний час позивач користується лише 0, 02 га, хоча мало бути набагато більше. Рішенням Ржищівської міського суду від 27 жовтня 2010 року не в повній мірі доводить право відповідача на спірний сарай. Акт комісії посвідчив аварійний стан сараю і не може бути правовстановлюючим документом. Резолютивна та мотивувальна частина рішення містить вказівки лише на сарай «Б», який згідно матеріалів технічної інвентаризації на будинок відповідача цей сарай є цегляним. Крім того, [PERSON] 30 вересня 2009 р. зверталась із заявою до Ржищівської міської ради де зазначала про те, що саме [PERSON] є власником спірного сараю. Матеріали технічної документації по підготовці складання державних актів на право приватної власності на землю [PERSON] не містять ряду документів, що є порушенням Інструкції Держкомзему та земельного законодавства. Представник відповідача Ржищівської міської ради Київської області Овчар Ю.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримавши письмові заперечення, у яких просила закрити провадження у справі за даним позовом з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Указувала на те, що предметом спору є земельна ділянка під колишнім приміщенням сараю. Спірний дерев'яний сарай був побудований батьком гр. [PERSON] та наданий у користуванні батьку гр. [PERSON], однак письмова угода не укладалась і ґрунтувалась на добросусідських відносинах. За сплином часу [PERSON] став вважати, що даний сарай з частиною земельної ділянки [PERSON] належить йому. На даний час сарай вже не існує, він зруйнований внаслідок природно-фізичного старіння. [PERSON] є єдиним законним власником спірної ділянки, що підтверджується державним актом, виданим 5 лютого 2003 року. Листом Ржищівської міської ради на адресу Держземагенства було надано відповідь від 18 червня 2012 р. про те, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] виданий згідно норм чинного законодавства. Оскаржене рішення №90-4-24 прийнято згідно норм чинного законодавства. Крім того, питання [PERSON] про визнання незаконним рішення Ржищівської міської ради неодноразово розглядалося в судовому порядку. Так, ухвалою Ржищівського міського суду від 3 вересня 2009 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Ухвалою Ржищівського міського суду від 27 грудня 2011 р. позов залишено без розгляду. У червні 2010 р. [PERSON] звернулася до Ржищівського міського суду із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та господарською будівлею. Рішенням Ржищівського міського суду від 27 жовтня 2010 р. позов задоволено, зобов'язано [PERSON] звільнити від своїх речей сарай та земельну ділянку, на якій він знаходиться. У березні 2015 р. Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в інтересах [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із позовом про визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Ухвалою суду від 10 листопада 2015 року провадження у справі було закрито, оскільки даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Усі зазначені судові рішення були залишені без змін судами вищих інстанцій. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. [PERSON] пояснила, що спір з приводу володіння та користування земельною ділянкою виник між нею та [PERSON] через те, що на даній ділянці був розміщений її сарай, який позивач чомусь вважає своєю власністю. Спірний сарай був побудований її батьком. Трохи згодом її батько дозволив користуватися даним сараєм батьку позивача, оскільки вони проживали у спільному дворі. Після чого сім'я [PERSON] багато років безоплатно користувалася даним сараєм, і саме через це, на її думку, позивач став вважати, що цей сарай належить йому. У 2000 році відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вона набула право власності на житловий будинок по [ADDRESS] у м. Ржищів. Окрім житлового будинку до неї перейшло і право власності на господарські споруди, однією з яких є спірний сарай, який на Генеральному плані позначений літерою «Б». Право власності на зазначене майно зареєстровано у Ржищівському БТІ 6 червня 2000 року. На даний час спірного сараю вже не існує, він зруйнувався, адже це не була капітальна споруда - це був дерев'яний сарай без фундаменту, який багато років не ремонтувався. Тому на даний момент відсутній предмет спору. Крім того, позивач вже неодноразово звертався до суду із аналогічними позовами, в яких йому було відмовлено. Заяву від вересня 2009 року до Ржищівської міської ради вона писала під диктування іншої особи, хоча малось на увазі хто власник речей, що були у сараї. У жовтні 2010 р. вона наголошувала про свою власність щодо сараю. [PERSON] на даний час володіє 0,185 га землі. Інша його сотка знаходиться у володінні суміжного землекористувача - [PERSON]. Позивач не є суміжним із нею землекористувачем, оскільки між ними проїзд до загального двору. Їх сім'я користувались сараєм, вони доглядали за ним, підпирали його балками для того щоб остаточно не завалився, оскільки протягом останніх років він був у аварійному стані. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що застосування у даному випадку ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України є недоречними, оскільки дерев'яний сарай був тимчасовою спорудою і не був об'єктом нерухомого майна. Згідно усіх документів, починаючи з 1950-х років між домоволодіннями сторін у справі існує проїзд загального користування. Згідно рішення Ржищівського міського суду від 27 жовтня 2010 р. встановлено, що сараєм володіє [PERSON], тому це рішення відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України є обставиною, що встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили. Затверджуючи технічну документацію щодо спірної земельної ділянки Ржищівська міська рада не встановила порушень, оскільки за цілісність документації відповідає експертна організація, яка її складала. Рішення про те, що [PERSON] виділено 0, 034 га не зазначено в жодному із документів. Зменшення його ділянки відбулось не за рахунок [PERSON], іншого позивачем не доведено. Позивачем не доведено належними доказами того, що спірний сарай та земельна ділянка належать йому, й навпаки свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили, що дерев'яний сарай належить відповідачу. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, про причини неявки не повідомив. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з 1955 до 1957 років вона проживала у сім'ї [PERSON]). На той час сарай довжиною був близько 10-12 метрів. У сараї сім'я [PERSON] тримала тварин. Там знаходились мішки з зерном. На ділянці існувала дорога для проїзду автомобілів. У 2010-2011 роках відвідувала домоволодіння [PERSON], де зі слів останньої дізналась про користування нею сараєм. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що у 1970 р. вона приїхала до сім'ї [PERSON] як невістка. Сарай на той час був глиняний завдовжки близько 12 метрів. Зі слів її чоловіка вони проживали у цьому сараї після пожежі. Пізніше сарай був знесений, та на цьому місці у 1980 р. був побудований новий сарай, гараж, літню кухню. Частина сараю залишилась, його доглядали, підпирали через аварійний стан, для того щоб не травмував дітей. У цьому сараї [PERSON] з дозволу батьків відповідача тримав речі, стояв його старий мотоцикл. [PERSON] цим сараєм не користувалась. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з 1970 року знає позивача. [PERSON] користувався дерев'яним сараєм, де були його речі, а саме: дрова, лопати, мотоцикл, велосипед. Не бачив чи користувались ним [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] користувався дерев'яним сараєм, де були його речі, а саме: дрова, лопати, мотоцикл, вугілля. Батько придбав частину будинку разом із сараєм. У цьому сараї відповідач не господарювала. Брат відповідача - [PERSON] стверджував, що цей сарай належить [PERSON] Суд, заслухавши осіб, які беруть участі у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, виходячи з такого. Судом встановлено, що актом про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 21 серпня 1959 р. встановлено, що забудовниками [PERSON] та [PERSON] у 1951 р. закінчено будівництво будинку із двох квартир по [ADDRESS]. Надвірні споруди складають два сараї та два погреби (а.с. 81,82, т.1). Із довідки, виданої [PERSON] і [PERSON] Ржищівським колгоспом 1-го травня 1 вересня 1959 р. №239 вбачається, що їм дійсно в 1949 р. виділено під забудову житлового будинку земельну ділянку площею 0,07 га в смт Ржищів по [ADDRESS], що належить колгоспнику [PERSON] Довідка видана для пред'явлення до Переяслав-Хмельницького інвентарбюро для оформлення належного їм домоволодіння (а.і.с. 13,№946; а.с. 94, т.1). Рішенням виконкому Ржищівської районної ради депутатів трудящих від 18 вересня 1959 р. №355 визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] по ? частині домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 84, т.1). Згідно із нотаріально посвідченим Ржищівською державною нотаріальною конторою договором купівлі-продажу від 19 вересня 1959 р. [PERSON] придбав у [PERSON] ? домоволодіння у [ADDRESS] що складається з будинку, двох сараїв і двох погребів, розташованих на земельній ділянці 700 кв.м. Право власності зареєстровано в Переяслав-Хмельницькому БТІ 30 січня 1960 р., реєстровий №940 (а.с. 85, 163 т.1). Із довідки-характеристики домоволодіння по [ADDRESS], виданої [PERSON] Фастівським МБТІ 3 червня 1985 р. №56, вбачається, що домоволодіння складається з будинку та двох дерев'яних сараїв, збудованих 1951 р. (а.с. 164, т. 1). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 5 червня 1985 р. спадкоємцем майна після померлого [INFO] р. [PERSON] є [PERSON] Спадкове майно складається з ? частини жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] який належав померлому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Ржищівською держнотконторою 19 вересня 1959 р., за реєстром №1228, зареєстрованого в Фастівському міжміському БТІ за реєстром №940, розташованого на присадибній ділянці присадибних земель колгоспу ім. Димитрова. На вказаній ділянці розташовано: жилий будинок, сарай «Б», сарай «В» (а.с. 7, 86, 154, т.1). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 5 червня 1985 р. спадкоємцем майна після померлого [INFO] р. [PERSON], [PERSON] успадкував мотоцикл «Іж-56» (а.с. 155, т.1). Рішенням Кагарлицького районного народного суду Київської області від 14 червня 1983 р. встановлено, що [PERSON] після смерті свого батька - [PERSON], що помер [INFO] р., фактично прийняв спадкове майно: ? будинку, мотоцикл, сарай та інше майно в перші шість місяців після смерті батька (а.с. 161, т.1). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Ржищівським БТІ 22 вересня 2005 р., [PERSON], є власником ? частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с. 87, т.1). Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Ржищівським БТІ 18 жовтня 2007 р., [PERSON], є власником ? частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Згідно опису об'єкта до його складу входять: «А» - житловий будинок; «а» - прибудова; «а1» - прибудова; «Б» - сарай (дерево); «В» - сарай (дерево) (а.с. 8, 88, т. 1). Згідно плану розподілу земельної ділянки по [ADDRESS] технічної документації АПБ «Агропроект» 2007 р., погодженого в.о. головного архітектора м. Ржищева, садиба суміжника [PERSON] розміщена на 174 кв.м. Ділянка [PERSON] площею 90 кв.м. рекомендується для передачі [PERSON] У графі підписів відповідач з проектом не погодилась, позивач підписав із застереженням підтвердження розмірів земельної ділянки площею 0, 034 га. (а.с. 9, 52-54, т. 1). Листом від 31 жовтня 2007 р. №04-07-219 відділом земельних ресурсів у м. Ржищеві Київської області повідомлено, що відповідно до даних земельно-кадастрової книги том 1 стор 4 порядковий №49 зафіксовано запис: [PERSON], [ADDRESS], площею 0, 034 га (а.с. 95, т.1). Зі змісту заяви відповідача у справі - [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 30 вересня 2009 р. до голови Ржищівської міської ради вбачається, що заявники просили направити комісію на [ADDRESS] для визначення аварійного стану сараю та його знесення, оскільки він загрожує життю людей в особливості дітей, які часто граються біля цього сараю, а власник цієї будівлі відмовляється його знести (а.с. 180, т.1). Актом комісії Ржищівської міської ради від 18 листопада 2009 р. встановлено, що дійсно на земельній ділянці, яка належить [PERSON] знаходиться сарай в аварійному стані, а тому підлягає знесенню (а.с. 181, т.2). Відповідно до генплану садиби [PERSON], затвердженого виконкомом Ржищівської селищної ради депутатів трудящих від 17 листопада 1951 р. зображено проїзд впритул до садиби [PERSON] (а.с. 36 т.1). У судовому засіданні було оглянуто оригінал спадкової справи № 162 щодо майна померлої [PERSON] Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 25 січня 1957 р. [PERSON] подарував [PERSON] ? частину домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS], що належало дарувателю згідно свідоцтва на право власності на будівлю, виданого Ржищівським райкомунгоспом 26 липня 1956 р. №222 і зареєстрованого в БТІ за №808 (а.і.с. 31 №808, а.сп.с. 168,169). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 6 січня 1995 р. після померлого [INFO] р. [PERSON] [PERSON] набула у власність ? частини домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS]. Будинок дерев'яний, житловою площею 49,5 кв.м. До будинку прилягають: під літерою «Б» погріб цегляний, «В» туалет дерев'яний, підпірна стіна цегляна (а.і.с. 39 №808, а.сп.с. 170). Як вбачається із довідки-характеристики виданій [PERSON] Ржищівським БТІ 15 лютого 2000 р. №20 для оформлення спадщини на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] у розділі «Будівлі і споруди» зазначений один цегляний сарай під літерою «Б» (а.сп.с.171). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 6 червня 2000 р. спадкоємцем майна після померлої [INFO] р. [PERSON] є [PERSON] Спадкове майно складається з житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] що належав померлій на підставі договору дарування, посвідченого Ржищівською державною нотаріальною конторою 25 січня 1957 р., за реєстром №85, та зареєстрованого в Ржищівському інвентарбюро за реєстром №808 кв.4 та свідоцтва про право на спадщину, виданого Ржищівською державною нотаріальною конторою 6 січня 1995 р. за реєстром №1с-0 та зареєстрованого у Ржищівському бюро технічної інвентаризації 11 січня 1995 р. за реєстром №80, кн.4 До житлового будинку примикають господарські споруди: погріб «А», погріб «а», погріб «Б», сарай «Б», туалет «В», підпірна стіна. (а.с. 89, т.1, а.сп.с.165). Виконкомом Ржищівської міської ради 27 червня 2000 р. №7 вирішено припинити право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0917 га по [ADDRESS] за [PERSON] у зв'зку із відчуженням житлового будинку. Передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0917 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 195, т.1). Рішенням Ржищівської міської ради від 30 вересня 2002 року №90-4-24 «Про затвердження технічної документації по видачі державних актів на право приватної власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків та ведення особистого селянського господарства» затвердила матеріали технічної документації по видачі державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам; передати у власність громадянам згідно списку (список додається) земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків та ведення особистого селянського господарства; видати державні акти на право приватної власності на земельні ділянки з уточненими площами громадянами згідно додатку. Згідно додатку до рішення №90-4-24 [PERSON] передано земельну ділянку площею 0, 1247 га, з них - земельну ділянку площею 0,0622 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і земельну ділянку площею 0, 0625 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 10-12, т.1). 5 лютого 2003 р. на ім'я [PERSON] відповідно до рішення №90-4-24 видано державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 0, 1247 га, з них - земельну ділянку площею 0,0622 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і земельну ділянку площею 0, 0625 га для ведення особистого селянського господарства, виданий 5 лютого 2003 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER] (а.с. 19, 34 т. 1). У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Із оглянутих у судовому засіданні за участі сторін у справі та їх представників оригіналів інвентаризаційних справ №808 щодо домоволодіння [PERSON] та інвентаризаційної справи №946 щодо домоволодіння [PERSON] судом встановлено наступне. Згідно генерального плану (схема) присадибної ділянки [ADDRESS], власників [PERSON] та [PERSON] (а.і.с. 4, №946; а.с. 93, т.1) у експлікації споруд, зокрема, зазначено сарай «В» та сарай «Г». За змістом усіх наявних матеріалів інвентаризаційної справи №946 щодо домоволодіння [PERSON] сарай «Г» збудований із дерев'яних матеріалів та має площу 18,49 кв.м. (4,3х4,3). Згідно зазначених вище правовстановлюючих документів зазначений сарай - сарай під літерою «Г» перейшов у власність [PERSON] Згідно генерального плану (схема) присадибної ділянки [ADDRESS], власника [PERSON] від 3 серпня 1952 р. у експлікації споруд, зокрема, зазначено - сарай «Б». 275 кв.м. проїзд загального користування (а.і.с.4, №808; а.с. 35, т. 1). Згідно зведеного оціночного акту по домоволодінню [NUMBER] належного [PERSON] від 5 серпня 1952 р. серед споруд значиться: будинок «А»; крильце «а»; сіни «а1»; сіни «а2» сарай (без літери) (а.с. 152, т.1). За змістом наявних матеріалів інвентаризаційної справи №808 щодо домоволодіння [PERSON] та згідно правовстановлюючих документів до відповідача перейшов лише один цегляний сарай під літерою «Б». Вперше цегляний сарай зведений у 1959 році, площею 51,7 (оціночний акт форми №4 із змінами станом на 10 лютого 2000 р. (а.і.с.19)). У подальшому у зв'язку із перебудовою цегляний сарай під літерою «Б» узаконений як самочинне будівництво виконкомом Ржищівської міської ради №13 від 21 грудня 1999 р. (виписка з протоколу №13 (а.і.с.44). Останній раз оцінений під час оформлення свідоцтва про спадщину за заповітом 15 лютого 2000 р. (а.і.с. 46,47) та зареєстрований БТІ 6 червня 2000 р. (а.і.с.50). Водночас суд критично ставиться до ряду записів у інвентаризаційній справі №808 такі докази. У оціночному акті форми №4 (а.і.с. 19) сарай «Г», 1951 р., дерево, площа 18,5 записи вчинено червоною ручкою без застереження дати записів та посадової особи, що вчинила запис. У журналі зовнішніх обмірі (а.і.с. 22) зазначено літеру «В», площею 18,5 кв.м. (4,3х4,3) записи вчинено червоною ручкою без застереження дати записів та посадової особи, що вчинила запис. У акті розмічування веранди і сараю по [ADDRESS] доповнено креслення під експлікацією №4 сарай (існуючий) із площею 4,3х4,3 кв.м. Це креслення вчинено ручкою іншого кольору; розмічування проводилось з-поміж веранди і сараю, а не декількох сараїв (а.і.с. 43). Разом із тим, суд критично ставиться до довідки, виданої [PERSON] про те, що будинок по [NUMBER] зареєстровано в БТІ, реєстровий №808, (а.с. 151, т.1), та критично оцінює копію характеристики будівель і споруд (а.с.92, т.1), у яких серед споруд домоволодіння зазначено сарай «Г». Однак довідка та копія характеристики будівель і споруд не містить дати її видачі, оригіналу характеристики будівель і споруд для огляду у судовому засіданні не надано. Крім того, суд враховує ту обставину, що в усіх інших матеріалах інвентаризаційної справи, що датовані після 1959 року значиться тільки цегляний сарай під літерою «Б». У зв'язку із цим, зазначені докази суд не приймає як належні та допустимі на підтвердження заперечень відповідача [PERSON] щодо належності їй спірного дерев'яного сараю. Суд також критично сприймає подані [PERSON] фотокартки (а.с. 243), які не доводять її права на спірний дерев'яний сарай, площею 18,49 кв.м., оскільки це право може бути підтверджене лише згідно правовстановлюючих документів. Відповідно до ст. 21 ЦК УРСР 1922 р. земля становить власність держави і не може бути предметом приватного обороту. Володіння землею допускається лише на правах користування. Примітка. Зі скасуванням приватної власності на землю поділ майна на рухоме і нерухоме скасовано. Статтями 25, 58, 61, 66 ЦК УРСР 1922 р. передбачено, що приналежністю визнається річ, що призначена служити головній речі і зв'язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, коли в договорі або в законі окремо не зазначено протилежне. Власник у межах, встановлених законом, має право володіти, користуватись і розпоряджатись майном. Право власності може належати двом або декільком особам спільно, частками (спільна власність). Право власника на річ переходить на підставі договору, що укладається між відчужувачем і набувачем. Право власності набувача виникає щодо індивідуально визначеної речі з моменту укладення договору, а щодо речей, які визначаються родовими ознаками (числом, вагою, мірою), - з моменту їх передачі. Пунктами 2,9 Постанови від 26 серпня 1948 року Ради Міністрів СРСР «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР (далі - Інструкція УРСР 1959р.), виданої згідно розпорядження Ради Міністрів УРСР №923-р від 18 липня 1959 р. та затвердженої Держпланом Ради Міністрів УРСР 29 липня 1959 р., що діяла на час придбання спірного нерухомого майна батьком позивача [PERSON], передбачено, що реєстрацію домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Пунктами 2-5 Інструкції УРСР 1959р. визначено, що об'єктом реєстрації є домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Домоволодінням вважається один або кілька будинків з приналежними до них службовими будівлями, що знаходяться на тій самій земельній ділянці. Реєстрації підлягають всі домоволодіння в смузі міст і селищ міського типу УРСР, які належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також які належать окремим громадянам на праві особистої власності. Домоволодіння, розташовані на земельних ділянках, що закріплені за радгоспами, а також на колгоспній землі в межах міста або селища міського типу, підлягають реєстрації на загальних підставах. Реєстрації підлягають домоволодіння, будинки в яких закінчені будівництвом і прийняті за актом комісією виконкому місцевої Ради депутатів трудящих в експлуатацію. Згідно п. 6 Інструкції УРСР 1959р. передбачено, що реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності на домоволодіння (правовстановлюючих документів), згідно додатку №1, зокрема, такими документами є: свідоцтва про право власності на домоволодіння, які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або видані органами комунального господарства на підставі рішень трудящих (п.14); нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу домоволодінь (п.16). Пунктом 17 Інструкції УРСР 1959р. передбачено, що в разі будівництва будівель на колгоспних землях, які розташовані в смузі міста або селища міського типу, - виконком місцевої Ради депутатів трудящих, на підставі довідки колгоспу про надання земельної ділянки для будівництва, дозволу на будівництво та акту про закінчення будівництва будинку і ввід його в експлуатацію, разом з затвердженням цього акту вирішує питання про оформлення права власності і видачу свідоцтва про це. Бюро технічної інвентаризації в своїй роботі по реєстрації зобов'язані: а) ознайомитися з документами, поданими окремими громадянами на підтвердження їх права власності на домоволодіння; б) з'ясувати підстави виникнення і порядок переходу до установа, підприємств, організацій і громадян права власності на домоволодіння, правильність оформлення документів, число учасників загальної власності і частку, яка належить кожному із власників. На підставі перевірених документів і складеного згідно з ними висновку бюро технічної інвентаризації вносить дані про право власності на домоволодіння до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документах власника реєстраційний напис (пп 20,22 Інструкції УРСР 1959р.). За змістом пп. 30, 31 Інструкції УРСР 1959 р. послідуюча реєстрація переходу права власності від одних громадян до других провадиться по пред'явленню для цього документів, оформлених у встановленому законом порядку, а також шляхом суцільного обходу всіх домоволодінь. Бюро технічної інвентаризації на документах, пред'явлених до реєстрації, які свідчать про перехід права власності на домоволодіння, проставляє реєстраційний напис за встановленою формою без складання висновку про реєстрацію. Згідно примітки до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31 січня 1966 р. Міністерством комунального господарства УРСР, та яка втратила чинність 19 січня 1996 р., різні службові будівлі та споруди (сараї, літні кухні та ін.) не можна реєструвати окремо від жилого будинку. Отже, ? домоволодіння по [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці розміром 700 кв.м., яке складається з житлового будинку, двох сараїв та двох погребів, та належало на праві приватної власності [PERSON] зареєстровано в органах БТІ на підставі діючого на той час законодавства. Таким чином, у громадянина [PERSON] на підставі ЗК УРСР від 16 жовтня 1922 року і Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджених постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року, що були чинними на той час, виникло безстрокове право користування земельною ділянкою у м. Ржищів по [ADDRESS]. З 1 січня 1971 року набрав чинності ЗК УРСР від 8 липня 1970 року, стаття 15 якого передбачала право безстрокового (постійного) землекористування. Статтею 77 ЗК УРСР 1970 р., який діяв на момент оформлення позивачем спадкових прав, передбачено, що земельну ділянку у безстрокове користування робітникам, службовцям, пенсіонерам та інвалідам, які проживають у сільській місцевості, при наявності вільних присадибних земель у колгоспах, радгоспах, інших державних сільськогосподарських підприємствах, організаціях і установах, присадибні ділянки можуть надаватися відповідно за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених) або адміністрації радгоспу, підприємства, організації чи установи, затверджуваним виконавчим комітетом сільської Ради народних депутатів. Робітники, службовці та інші громадяни, які проживають у сільській місцевості, використовують надані їм присадибні земельні ділянки для будівництва жилих будинків та господарських будівель, а також ведення особистого підсобного господарства. Згідно із ст. 102 ЗК УРСР 1970 р. земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва громадян надаються виконавчими комітетами селищних Рад народних депутатів в розмірах від 0,07 до 0,12 гектара з врахуванням місцевих умов. Відповідно до ст. 101 ЗК УРСР 1970 р. усі землі в межах селища перебувають у віданні селищних Рад народних депутатів. Положення статті 84, частини першої і частини третьої статті 85, статей 86, 87, 89-98 цього Кодексу поширюються на землі населених пунктів, віднесених у відповідності з законодавством Української РСР до категорії селищ міського типу. Статтею 90 «Перехід права користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлю» визначено, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Відтак, за батько позивача - [PERSON] зберігалось право постійного землекористування частини земельної ділянки загальною площею 0,07 га за адресою: [ADDRESS] де розташоване ? домоволодіння що придбане за договором купівлі-продажу від 19 вересня 1959 р. Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК 1990 р. право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 цього Кодексу. Проте дію зазначеної статті зупинено стосовно власників земельних ділянок, визначених ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 р. №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок». Пунктом 3 зазначеного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, цією нормою визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Саме до цього зводиться правовий висновок, що висловлений в постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 р. у справі №6-31 цс12 і що згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Наявність запису щодо права позивача на користування земельною ділянкою площею 0, 034 га підтверджується наведеним вище листом відділу земельних ресурсів у м. Ржищеві Київської області від 31 жовтня 2007 року. За змістом п. 7 Перехідних положень ЗК України громадяни, що одержали у тимчасове користування, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Пункт 6 Перехідних положень ЗК України з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 5-рп/ 2005 від 22 вересня 2005 р. також передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію цього Кодексу громадяни та юридичні особи мали у постійному користуванні. Що стосується рішення Ржищівського міського суду Київської області від 27 жовтня 2010 р., то як вбачається з його змісту цим рішенням позов [PERSON] до [PERSON], третя особа - Ржищівська міська рада Київської області, про усунення перешкод користування земельною ділянкою і господарською будівлею задоволено. Зобов'язано [PERSON] звільнити від своїх речей сарай зазначений на плані літерою «Б» та земельну ділянку на якій він знаходиться, за адресою [ADDRESS], м. Ржищів, Київської області. Цим рішенням встановлено, що згідно державного акта [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1247 га. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] набула право власності на житловий будинок. Крім житлового будинку до неї перейшли і господарські споруди біля вказаного жилого будинку, а саме: погріб «А», погріб «а», погріб «Б», сарай «Б», туалет «В», підпірна стіна. Право власності на вказане майно зареєстровано в БТІ 6 червня 2000 р. Також встановлено, що [PERSON] будучи власником сараю який знаходиться в аварійному стані, що підтверджується актом комісії депутатів Ржищівської міської ради від 18 листопада 2008 р. має намір його демонтувати, однак [PERSON] перешкоджає указаним діям, зберігаючи в ньому свої речі, створюючи таким чином позивачу перешкоди. Доводи представника відповідача щодо підстав звільнення від доказування за ч. 3 ст. 61 ЦПК України суд не приймає з огляду на таке. Даючи оцінку зазначеному рішенню Ржищівського міського суду від 27 жовтня 2010 р. у сукупності та взаємозв'язку із іншими доказами, зокрема матеріалами інвентаризаційної справи №808 щодо домоволодіння [PERSON] та інвентаризаційної справи №946 щодо домоволодіння [PERSON] суд виходить із того, що даним судовим рішенням не встановлено прав власності [PERSON] на спірний дерев'яний сарай, оскільки рішення стосується прав на сарай під літерою «Б», який згідно інвентаризаційної справи №808 є цегляним, вперше зведеним у 1959 році, площею 51,7 (оціночний акт форми №4 із змінами станом на 10 лютого 2000 р. (а.і.с.19)), що узаконений після перебудови виконкомом Ржищівської міської ради №13 від 21 грудня 1999 р. (виписка з протоколу №13 (а.і.с.44), оцінений 15 лютого 2000 р. (а.і.с. 46,47) та зареєстрований БТІ 6 червня 2000 р. (а.і.с.50). Водночас згідно інвентаризаційної справи №946 щодо домоволодіння [PERSON] спірний сарай під літерою «Г» є дерев'яним, площею 18,49 кв.м. (4,3х4,3). Слід зазначити, що [PERSON] у судовому засіданні не заперечувались ці обставини, а саме те, що спірний сарай збудований із дерев'яних матеріалів та його площа складає 18,49 кв.м. (4,3х4,3). Суд критично сприймає показання свідків [PERSON], [PERSON] на підтвердження належності відповідачу спірного сараю, оскільки ці свідки показали, що бачили сарай довжиною 10-12 метрів, хоча як встановлено судом спірний сарай мав площу 4,3 кв.м. на 4,3 кв.м. Водночас свідок [PERSON] підтвердила, що у частині дерев'яного сараю [PERSON] тримав речі, стояв його старий мотоцикл. Разом із тим, суд приймає до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], які підтвердили, що позивач користувався дерев'яним сараєм, у якого знаходились його речі: дрова, лопати, мотоцикл, велосипед. Водночас ці свідки не підтвердили, що зазначеним сараєм користувалась відповідач [PERSON] Актом комісії Ржищівської міської ради від 12 липня 2016 р. під час огляду спірної земельної ділянки, що належить на праві приватної власності [PERSON], відповідно до державного акту виданого 5 лютого 2003 р. встановлено, що на даній ділянці відсутній сарай. На даний час вищезазначений сарай вже не існує, він зруйнований в результаті природно-фізичного старіння, а частина (спірної) земельної ділянки, на якій був розміщений сарай - вільна від забудови (а.с. 115-117, 51, т.1). Оцінюючи цей доказ, суд відхиляє його як належний та допустимий в силу ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження заперечень відповідачів. Факт зруйнування спірного сараю з плином часу не має правового значення, оскільки позивачем доводилось його право користування земельною ділянкою для обслуговування приналежної до його частини домоволодіння господарської споруди - дерев'яного сараю. Сторонами у справі не заперечувалось факту його існування станом на час прийняття оскарженого рішення Ржищівської міської ради від 30 вересня 2002 року №90-4-24. Отже, дослідивши надані позивачем письмові докази у їх сукупності та у взаємозв'язку, ураховуючи наведені положення земельного законодавства, суд вважає, що у відповідності до ст. 11, 60 ЦПК України [PERSON] довів, що спірний дерев'яний сарай площею 18,49 кв.м. перейшов у його власність згідно правовстановлюючих документів. Водночас до [PERSON] згідно правовстановлюючих документів у складі її домоволодіння перейшов цегляний сарай. Водночас позивач надав достатньо доказів на підтвердження того факту, що станом на час прийняття Ржищівською міською радою оскаржуваного рішень позивач відповідно до п. 7 розд. Х «Перехідні положення» ЗК України зберігав право на користування вказаною земельною ділянкою в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством (пп "г" п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"). Що стосуються доводів позивача та його представника про незаконність прийнятого Ржищівською міського радою рішення №90-4-24, суд виходить із такого. Із клопотання про скасування рішення №90-4-24 Головного управління Держкомзему у Київській області від 5 березня 2012 р. та листа Головного управління Держкомзему у Київській області від 5 березня 2012 р. №07-11-3/4676 вбачається, що за наслідками перевірки звернення позивача проведено перевірку законності приватизації відповідачем спірної земельної ділянки у дворі загального користування. Встановлено, що рішенням виконкому Ржищівської міської ради від 27 червня 2000 р. №7 передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0917 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Разом із тим, відповідачу розроблена землевпорядна документація щодо відведення земельних ділянок 0,0622 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і земельну ділянку площею 0, 0625 га для ведення особистого селянського господарства. Водночас рішення про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо передачі земельної ділянки площею 0,1247 га [PERSON] Ржищівською міською радою не приймалось. У зазначеній документації відсутні: заява власника землі або землекористувача про складання державного акта, технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта, збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів, експлікація земельних угідь згідно формою 6-зем, що є порушенням п. 1.16 Інструкції Держкомзему. Враховуючи наведене, рішення 90-4-24 прийняте з порушенням вимог ст. 118 ЗК України, п. 1.16 Інструкції Держкомзему (а.с. 15, 96 т.1). Кагарлицькою міжрайонною прокуратурою Київської області проведено перевірку, за наслідками якої встановлено отримання Ржищівською міською радою клопотання Держкомзему у Київської області, однак станом на 12 червня 2012 р. Ржищівською міською радою відповіді не надано, заходи не вжито, у зв'язку із цим внесено подання від 14 червня 2012 р. для вжиття заходів по усуненню виявлених порушень (а.с. 16, т.1). Із клопотання про приведення у відповідність із законодавством прийнятого рішення з питань регулювання земельних відносин Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 12 травня 2014 р. та клопотання про вжиття заходів прокурорського реагування Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 22 липня 2014 р. №04-12/53 вбачається, що перевіркою встановлено порушення рішенням №90-4-24 ч. 7 ст. 118 ЗК України рішення про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо передачі земельної ділянки площею 0,1247 га [PERSON] Ржищівською міською радою не приймалось. У зазначеній технічній документації відсутні: заява власника землі або землекористувача про складання державного акта, технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта, збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів, експлікація земельних угідь згідно формою 6-зем, що суперечить чч 1, 2 ст. 56 Закону України «Про землеустрій», наказу Дежкомзему №534 від 8 жовтня 2009 р. та Інструкції Дежкомзему (а.с. 17, 18 т. 1). За змістом ст. 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні проводиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативи правовими актами. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування. Статтею 118 ЗК України встановлено порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок. Згідно із ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Як вбачається із технічної документації по підготовці та складанню державних актів на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і ведення особистого селянського господарства [PERSON], розробленого ДП «Ржищівське регіональне земельно-кадастрове бюро» (а.с. 169-179, т.1), встановлено, що рішенням виконкому Ржищівської міської ради від 27 червня 2000 р. №7 передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0917 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Разом із тим, відповідачу розроблена землевпорядна документація щодо відведення земельних ділянок 0,0622 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і земельну ділянку площею 0,0625 га для ведення особистого селянського господарства. Водночас рішення про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо передачі земельної ділянки площею 0,1247 га [PERSON] Ржищівською міською радою не приймалось. У зазначеній документації відсутні: заява власника землі або землекористувача про складання державного акта, технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта, збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів, експлікація земельних угідь згідно формою 6-зем, що є порушенням ч. 7 ст. 118 ЗК України, п. 1.16 Інструкції Держкомзему. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Порядок припинення прав на землю регулюється гл. 22 ЗК України. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст. ст. 140-149 ЗК України. Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений ст. 141 ЗК України та є вичерпним. Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЗК України припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради. Примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення (викуп) земельної ділянки могло відбуватись у судовому порядку, передбаченому ч. 4 ст. 29, ч. 6 ст. 31 ЗК УРСР 1990 року та ст. 143, ст. 144, ч. 10 ст. 149 ЗК України. Судом встановлено, що ні добровільної відмови [PERSON] від права користування земельною ділянкою, ні примусового припинення її права землекористування не відбулось, будь-яких доказів цього відповідачі не надали. Межі земельної ділянки [PERSON] площею 0,1247 га, що розташовані по [ADDRESS] накладаються в натурі (на місцевості) на земельну ділянку, що знаходились у користуванні [PERSON] для обслуговування домоволодіння. У зв'язку із цим, підлягає скасуванню рішення Ржищівської міської ради Київської області від 30 вересня 2002 року №90-4-24. Водночас суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що домоволодіння [PERSON] не межує із земельною ділянкою [PERSON] та між їх ділянками існує проїзд загального користування, оскільки із поданих сторонами доказів у судовому засіданні встановлено, що на час приватизації відповідачем спірної ділянки сторони у справі не дійшли спільної згоди щодо розподілу та порядку користування земельними ділянками (а.с. 7, 9, 13, 52-54, 94 177 т.1, а.с. 36 т. 2.). Існування зазначеного проїзду загального користування для обслуговування двору загального користування присадибних земель колишнього колгоспу у смт Ржищів не впливає на встановлені судом правовідносини та обставини справи щодо порушення прав [PERSON] на користування земельною ділянкою для обслуговування домоволодіння та приналежної до неї господарської споруди - спірного дерев'яного сараю. Ураховуючи наведе, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами те, що оскаржене рішення Ржищівської міської ради є незаконним та таким, що порушує його право відповідно до ст. ст. 116, 118 ЗК України на приватизацію земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні у [ADDRESS] Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи вище викладені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий. Саме таку позицію висловив Верховний Суд України при розгляді цивільних справ № 6-33 цс13, 6-57 цс13, 6-83 цс13 і що згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У зв'язку із тим, що суд дійшов висновку про скасування рішення Ржищівської міської ради Київської області від 30 вересня 2002 року №90-4-24, слід визнати недійсними державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER] на земельну ділянку площею 0, 1247 га, з них - земельну ділянку площею 0,0622 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і земельну ділянку площею 0, 0625 га для ведення особистого селянського господарства, виданий 5 лютого 2003 року на ім'я [PERSON] відповідно до рішення Ржищівської міської ради Київської області від 30 вересня 2002 р. №90-4-24, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER], та скасувати його державну реєстрацію. Крім того, суд не приймає доводи представника Ржищівської міської ради, що зазначені у письмових запереченнях про необхідність закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки зміст заперечень та матеріали справи (а.с. 37-50, т.1) не містять рішення суду, ухваленого з приводу спору між тими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Наведеними ухвалами суду позови [PERSON] були залишені без розгляду, ухвалою суду від 10 листопада 2015 р. провадження у справі за позовом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в інтересах [PERSON] було закрито, оскільки даний позов не підлягав розгляду в порядку адміністративного судочинства. Зазначені судові рішення не позбавляли [PERSON] права на повторне звернення із даним позовом в порядку цивільного судочинства. Вирішуючи питання щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд виходить із такого. Відповідачем [PERSON] 13 липня 2016 року було подано заяву про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 121), у якій вона просила відмовити в задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки позивач звертався із аналогічним позовом до суду у червні 2008 року, та який судом було залишено без розгляду (справа №2-110/08). Таким чином, трирічний строк позовної давності сплив ще у 2011 році, проте позивач звернувся із даним позовом лише у 2016 році. Представником відповідача подано письмові пояснення щодо клопотання [PERSON] про застосування строку позовної давності (а.с. 183-193, т.1), у яких указував на те, що строк позовної давності про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи сплив 14 січня 2015 р. У березні 2015 р. Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в інтересах [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із позовом про визнання незаконним та скасування рішення Ржищівської міської ради Київської області, та про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, та скасування його державної реєстрації, у якому також просила поновити строк щодо звернення до суду у зв'язку із поважністю його пропущення. Ухвалою суду від 23 березня 2015 р. провадження в адміністративній справі було відкрито, тому відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність перервалась пред'явленням позову до одного із кількох боржників. У разі пропуску позовної давності просив суд визнати причини пропущення строку для звернення до суду за захистом права поважними та поновити пропущений за поважних причин строк для звернення до суду. 28 вересня 2016 року [PERSON] подав до суду клопотання про визнання причин пропущення строку звернення до суду поважними та його поновлення (а.с. 235-238, т.1), посилаючись на тяжкі захворювання починаючи з 2004 року, юридичну необізнаність. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (№ 6-178цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-68цс15), які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судом. Отже, строк позовної давності за позовом [PERSON] слід обраховувати із 15 січня 2012 р, тому трирічний строк припадає на 15 січня 2015 року. [PERSON] звернувся до Ржищівського міського суду 31 травня 2016 року, тому пропущеним є строк - 1 рік 4 місяці 16 днів. Водночас суд не приймає доводи представника відповідача про переривання строку позовної давності, оскільки за змістом ст. 264 ЦК України пред'явлення позову до суду в порядку адміністративного судочинства не перериває строк позовної давності, а тільки здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України (аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВСУ від 2 грудня 2015 року №6-895цс15). Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оцінюючи у зазначених вище заявах позивача та його представника причини пропущення позовної давності, суд визнає їх поважними, тому порушене права підлягає захисту. При цьому суд враховує те, що у березні 2015 р. Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в інтересах [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із позовом про визнання незаконним та скасування рішення Ржищівської міської ради Київської області, та про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, та скасування його державної реєстрації, у якому також просила поновити строк щодо звернення до суду у зв'язку із поважністю його пропущення. Ухвалою суду від 23 березня 2015 р. провадження в адміністративній справі було відкрито. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 р., залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 9 грудня 2015 р. провадження у справі закрито, оскільки даний спір не підлягав розгляду в порядку адміністративного судочинства. Фактично в межах спірних відносин існував спір про право, а відтак заявлені позивачем вимоги підлягали розгляду в порядку цивільного судочинства. Слід зазначити, що судова практика щодо віднесення спорів у подібних правовідносинах про визнання незаконним рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин не є сталою, про що свідчать роз'яснення пленумів судів вищих спеціалізованих судів, правові висновки ВСУ. Так, судовими палатами в цивільних, адміністративних та господарських справах ВСУ у постанові від 16 грудня 2015 року 6-2510 цс15 висловлений правовий висновок для визначення правил підсудності справ у сфері земельних відносин, який відносить даний спір до цивільного судочинства. Крім того, позивач починаючи з 2007 року неодноразово звертався за захистом своїх майнових і земельних прав до Ржищівської міської ради Київської області, Київської обласної державної адміністрації, ГУ Держземагенства у Київській області та органів прокуратури та суду, однак зазначені його права не поновлено. Відношення суб'єктів владних повноважень до ситуації позивача було непослідовним, не скоординованим і в зв'язку із тривалими затримками у прийнятті рішень створило тривалий стан невизначеності щодо права позивача на користування земельною ділянкою. Разом із тим, задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд враховує таке. Згідно із ст. 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Європейський суд з прав людини у рішеннях по справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року досліджуючи аналогічне питання вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Зокрема, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Європейський суд з прав людини у п. 54 рішення у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року при вирішенні цього ж питання зазначив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». У даній справі отримання відповідачем [PERSON] земельної ділянки у власність пов'язано із порушенням законного порядку її приватизації, а само повернення земельної ділянки у комунальну власність має суспільний інтерес в контексті як правильного застосування законодавства, так і відновлення законного права постійного користувача. При цьому [PERSON] не позбавлена права на захист свого права на компенсацію можливих збитків, завданих від незаконних дій органу влади в процесі приватизації. Крім того, відповідач не позбавлений можливості набуття цих же земельних ділянок, за вирахуванням частини ділянки оспореної позивачем, у встановленому законом порядку, що в цілому становить справедливий баланс інтересів суспільства та прав власників. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-92цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із такого. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від оплати судового збору, суд дійшов до висновку про задоволення матеріально-правової вимоги позивача, то відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України із відповідачів із кожного підлягає стягненню судовий збір за дві вимоги немайнового характеру.

Outcome: approved