Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

31 серпня 2016 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення солідарно грошових коштів за договором позики. 15 вересня 2016 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження у справі. 13 березня 2017 року від представника позивача за довіреністю [PERSON] до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог та додаткові пояснення. 20 березня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою про визнання договорів позики недійсними. 06 липня 2017 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів відмовлено, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів позики недійсними задоволено та визнано договори позики, укладені між [PERSON] та [PERSON] 16 вересня 2010 року; 28 жовтня 2013 року; 16 січня 2015 року - недійсними. 09 жовтня 2018 року постановою апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника [PERSON] задоволено частково та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року скасовано в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] . В цій частині ухвалено нове судове рішення, яким зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів позики недійсними задоволено, визнано недійсними договори позики, укладені між [PERSON] до [PERSON] від 16 вересня 2010 року в розмірі 30 230 доларів США, що еквівалентно 749999 гривень; від 28 жовтня 2013 року в розмірі 320000 доларів США, що еквівалентно 7929600 гривень; від 16 січня 2015 року в розмірі 5 050 000 гривень. В решті рішення залишено без змін. 28 квітня 2020 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року в частині зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів позики недійсними скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів позики недійсними відмовлено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року в частині позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 25 травня 2020 року вказана справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси. 27 травня 2020 року ухвалою суду справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 30 червня 2020 року в задоволенні заяви [PERSON] про розгляд справи колегіально відмовлено. 24 лютого 2021 року від представника [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення по справі. 25 травня 2021 року від представника [PERSON] до суду надійшли пояснення та клопотання про справедливу сатисфакцію. 14 червня 2021 року від представника [PERSON] до суду надійшли заперечення на клопотання про справедливу сатисфакцію. 10 серпня 2021 року від [PERSON] до суду надійшли додаткові пояснення. В судовому засіданні 10 грудня 2021 року представник [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник [PERSON] та [PERSON] заперечували, просили відмовити в задоволенні вимог. Зазначали про невідповідність копій доказів, які знаходяться в матеріалах справи, оглянутим оригіналам під час судового засідання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився в матеріалах справи міститься заява про слухання справи за його відсутності та письмові пояснення, де зазначено, що автомобіль Honda Civic 5D Executive був придбаний за грошові кошти позичені за договором позики від 16.09.2010 року, а придбання квартири [ADDRESS] та проведення в ній ремонту було здійснено за позичені у позивача кошти за договорами позики від 28.10.2013 року та 16.01.2015 року. Також зазначив, що проти позову не заперечує, адже дійсно грошові кошти позичалися у його батька [PERSON] , та за рахунок позичених коштів задовольнялись потреби сім`ї. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Позовні вимоги Позивач мотивує тим, що 16.09.2010 року; 28.10.2013 року, 16.01.2015 року між позивачем та відповідачем [PERSON] були укладені договори позики, згідно яких позивач надав в борг грошові суми в розмірі 30230 доларів США; 320000 доларів США; 5050000 гривень, для задоволення сімейних потреб [PERSON] та [PERSON] , з якою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі. Обґрунтовуючи подану заяву, позивач зазначає, що відповідач, у строки встановлені договорами, грошові кошти не повертає, а враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, запозичені грошові кошти витрачались в інтересах сім`ї, позивач посилаючись на положення ст. 65 СК України, просив стягнути суму боргу солідарно з обох відповідачів. Збільшивши позовні вимоги, позивач остаточно просив стягнути з відповідачів суму основного боргу за договором позики від 16.09.2010 року в розмірі 30230 доларів США, проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 26043 доларів США; пеню за договором позики від 16.09.2010 року в розмірі 17614 доларів США; суму основного боргу за договором позики від 28.10.2013 року в розмірі 320000 доларів США; проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 183487 доларів США; пеню за договором позики від 28.10.2013 року в розмірі 157983 доларів США; суму основного боргу за договором позики за договором від 16.01.2015 року в розмірі 5050000 гривень, проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 2290624 гривень; пеню за договором позики від 16.01.2015 року в розмірі 2006164 гривень. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив задовольнити позовну заяву в уточненій редакції. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що дізналась про факт укладення вказаних договорів після звернення позивача до суду, зазначила, що між нею та [PERSON] існує спір щодо поділу спільного майна подружжя, у зв`язку з чим, укладення вказаних договорів спрямовано на те, щоб в подальшому недобросовісно і непропорційно розділити спільне майно. Крім того зазначила, що недобросовісні дії чоловіка та його родичів щодо пред`явлення до неї позовів про стягнення значних грошових коштів слугують уникненню добросовісного, законного розподілу спільного майна подружжя. Оскільки вказані договори позики виходять за межі дрібних побутових, а відповідної згоди на укладення договорів позики, відповідач [PERSON] не надавала, укладені правочини не відповідають вимогам статті 65 СК України. Судом встановлено, що 19.10.1996 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] видане 26.02.1998 року Архівом РАГС Республіки Молдова та визнається сторонами. 16.09.2010 року [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) уклали Договір позики (а.с. 6 том 1), відповідно до якого [PERSON] передав на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 30 230 (тридцять тисяч двісті тридцять) доларів США, що на момент укладення договору було еквівалентно 239 100 (двісті тридцять дев`ять тисяч сто) гривень. Грошові кошти відповідно до п.1.1. Договору позики від 16.09.2010 року, надавалися "з метою задоволення сімейних потреб, а саме для придбання автомобіля Honda Civic 5D Executive". Строк дії договору позики становить 5 років (п. 2.2 Договору позики). 16.09.2010 року за заявою на видачу готівки № 15457710 [PERSON] отримав з власного рахунку № [NUMBER] грошову суму у розмірі 239 100.00 грн. (двісті тридцять дев`ять тисяч сто гривень 00 копійок). Це підтверджує копія Заяви на видачу готівки № 15457710 від 16.09.2010 р., надана Акціонерним банком «Південний» 20 липня 2016 року (а.с. 10 том 1). Належність рахунку № [NUMBER] [PERSON] підтверджується договором банківського рахунку від 02.09.2004 року, відповідно до якого АБ «Південний» відкрито на ім`я [PERSON] поточний рахунок № [NUMBER] (а.с. 83 том.1). 16.09.2010 року отримані з власного рахунку грошові кошти [PERSON] були передані на виконання договору позики грошових коштів відовідачу [PERSON] . Факт отримання грошових коштів підтверджується п. 1.2 Договору позики від 16.09.2010 року та заявою [PERSON] від 17.09.2015 року (а.с. 71 том. 1). 06 вересня 2010 року між [PERSON] і ТОВ "ВіДі Дрім Моторз" було укладено договір купівлі-продажу № ДМхА-0002/251 від 06 вересня 2010 р (а.с.26 том 1). За вказаним Договором купівлі-продажу [PERSON] набуває у свою власність автомобіль Honda Civic 5D Executive, вартість автомобіля становить 250 240,00 грн. Договором купівлі-продажу (п. 3.1.2 Договору) передбачено, що останній платіж у розмірі 240 240.00 грн. повинен бути сплачений до 30 вересня 2010 року. 22 вересня 2010 року [PERSON] відповідно до квитанції № 15478819 (а.с. 36 том 1) зарахувала на власний рахунок 240 240.00 грн., та відповідно до платіжного доручення № 2 від 22 вересня 2010 року (а.с. 37 том 1) [PERSON] здійснила оплату за автомобіль по Договору ДМхА-0002/251 від 06 вересня 2010 року. Автомобіль Honda Civic 5D Executive відповідно до довідки з сервісного центру МВС України, зареєстрований на [PERSON] , вказане не заперечується самою відповідачкою. 28.10.2013 року [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) уклали Договір позики (а.с.7 том 1), відповідно до якого [PERSON] передав на користь [PERSON] , грошову суму у розмірі 320 000 (триста двадцять тисяч) доларів США, що на момент укладення договору еквівалентно 2 557 760 (два мільйони п`ятсот п`ятдесят сім тисяч сімсот шістдесят) гривень. Грошові кошти відповідно до п.1.1. Договору позики від 28.10.2013 року, надавалися "з метою задоволення сімейних потреб, а саме для придбання квартири". Строк дії Договору позики становить 2 роки (п. 2.2 Договору позики). Зазначену грошову суму було передано позичальнику - [PERSON] , 28.10.2013 року на виконання договору позики грошових коштів від 28.10.2013 року. Факт отримання грошових коштів підтверджується п. 1.2 Договору позики від 28.10.2013 року та Заявою [PERSON] від 30.10.2015 року (а.с. 70 том. 1). 29.11.2013 року [PERSON] вніс частину позичених коштів на власний рахунок відкритий у ПАТ «СБЕРБАНК». Дану операцію підтверджує виписка ПАТ «СБЕРБАНК» від 15 липня 2016 року по руху грошових коштів на рахунках позичальника - [PERSON] (а.с. 9 том 1). 03.06.2014 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] . (а.с. 39 том 1) Сума договору відповідно до п. 2 згаданого Договору купівлі-продажу становить 1 582 747,00 грн. Факт придбання вказаної квартири та спільне проживання в ній відповідачів не зперечується [PERSON] . Решту позичених грошових коштів відповідно до письмових пояснень [PERSON] викладених у відзиві (а.с.51 том.1) було витрачено на сімейні потреби та на ремонт придбаної квартири. 16.01.2015 року [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики (а.с. 8 том. 1), відповідно до якого [PERSON] передав на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 5 050 000 (п`ять мільйонів п`ятдесят тисяч) гривень. Грошові кошти відповідно до п.1.1. Договору позики від 28.10.2013 року, надавалися "з метою задоволення сімейних потреб". Строк дії Договору позики становить 1 рік. (п. 2.2 Договору позики) [PERSON] сплатив на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 5 050 000 (п`ять мільйонів п`ятдесят тисяч) гривень. Договором позики визначалися строки передачі у борг грошових коштів, а саме з 16.01.2015 року по 16.03.2015 року. Передача грошових коштів підтверджується наступними письмовими доказами: - довідкою № В-026-05-1456 від 19.07.2016 року, виданою начальником відділення №26 ПАТ «БАНК ВОСТОК» (а.с. 16 том 1), з якої вбачається, що 03.03.2015 року [PERSON] зі свого поточного рахунку № [NUMBER] здійснив переказ коштів в сумі 1 490 000 грн. (один мільйон чотириста дев`яносто тисяч гривень) на користь [PERSON] на його поточний рахунок № [NUMBER] ; - довідкою АБ «Південний» ф. 1134 про рух коштів по рахунку [PERSON] № [NUMBER] з 01.01.2015 року по 19.02.2015 року (а.с. 76 том 1) та платіжним дорученням №4 від 18 лютого 2015 року (а.с. 15 том 1), відповідно до яких 18.02.2015 року [PERSON] зі свого поточного рахунку № [NUMBER] здійснив переказ грошових коштів в розмірі 2 560 000 (два мільйони п`ятсот шістдесят тисяч гривень) грн. на користь [PERSON] на його поточний рахунок № [NUMBER] ; - довідкою АБ «Південний» ф. 1134 про рух коштів по рахунку [PERSON] № [NUMBER] з 01.01.2015 року по 20.01.2015 року (а.с. 77 том 1) та платіжними дорученнями № 1447387 від 19 січня 2015 р (а.с. 13 том 1) та № 1502421 від 19 січня 2015 р. (а.с.14 том 1), відповідно до якої 19.01.2015 року [PERSON] зі свого поточного рахунку № [NUMBER] здійснив переказ грошових коштів в розмірі 148 444 (сто сорок вісім тисяч чотириста сорок чотири гривні) грн. та 851 556 грн. (вісімсот п`ятдесят одну тисячу п`ятсот п`ятдесят шість гривень) на користь [PERSON] на його поточний рахунок № [NUMBER] . Факт належності вищевказаних поточних рахунків - [PERSON] та позичальнику [PERSON] підтверджується: - договором банківського рахунку № 10/24859/Т від 17.03.2014 року, відповідно до якого ПАТ «БАНК ВОСТОК» відкрито на ім`я [PERSON] поточний рахунок № [NUMBER] (а.с. 78 том 1); - договором банківського рахунку № 10/25621/Т від 04.06.2014 року. Відповідно до якого ПАТ «БАНК ВОСТОК» відкрито на ім`я [PERSON] поточний рахунок № [NUMBER] (а.с. 80 том 1); - договором на здійснення розрахунково-касового обслуговування поточного рахунку фізичної особи від 16.10.2001 року, відповідно до якого АБ «Південний» відкрито на ім`я [PERSON] рахунок № [NUMBER] (а.с. 82 том 1); - договором банківського рахунку від 02.09.2004 року, відповідно до якого АБ «Південний» відкрито на ім`я [PERSON] поточний рахунок № [NUMBER] (а.с. 83 том 1); - договором банківського рахунку від 07.05.2008 року, відповідно до якого АБ «Південний» відкрито на ім`я [PERSON] поточний рахунок № [NUMBER] (а.с. 84 том 1). Позичені грошові кошти, відповідно до письмових пояснень [PERSON] викладених у відзиві (а.с.51 том.1) було витрачено на сімейні потреби та на ремонт квартири [ADDRESS] . Верховний суд у постанові від 28.04.2020 року по даній справі вказав: "Суди, вирішуючи спір в частині позову про стягнення коштів за договором позики, не звернули увагу на те, що ні [PERSON] , ні [PERSON] не спростували доводи позивача про придбання автомобіля Хонда СІVІС 5D ЕХEСUTIVE, 2010 року випуску за кошти, отримані в борг. Не надали суди оцінки й договору купівлі-продажу, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , за яким останній придбав квартиру [ADDRESS] , за ціною 1 582 747,00 грн." Наведене свідчить про те, що суди на порушення вимог процесуального закону не встановили усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не надали оцінку умовам договорів позики, платіжним документам та укладеним у подальшому договорам купівлі-продажу." Частина 3 ст. 61 Сімейного кодексу України визначає, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Слід відзначити, що оскільки [PERSON] при укладені договорів позики діяв в інтересах сім`ї та під час перебування в шлюбних відносинах із [PERSON] , а користувалися вони коштами для задоволення спільних потреб, отримані ними кошти від [PERSON] за договорами позики від 16.09.2010 року, 28.10.2013 року, 16.01.2015 року подружжя [PERSON] та [PERSON] по зобов`язанням щодо повернення [PERSON] позичених грошей повинні відповідати солідарно. Суд критично ставиться до заперечень відповідачки [PERSON] проти позовних вимог, адже остання не заперечувала ані придбання автомобілю, ані придбання та проведення ремонту в квартирі, крім того, вказана квартира на даний час є предметом поділу спільного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] . Не підтвердила відповідачка й обставин придбання автомобілю, придбання квартири та проведення ремонту в ній із власних особистих коштів. Суд враховує також те, що постановою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року по цій справі у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів позики недійсними відмовлено повністю. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виконання обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову. Згідно ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Слід зазначити, що доводи [PERSON] про невідповідність копій доказів, які знаходяться в матеріалах справи, оглянутим оригіналам під час судового засідання суд не приймає до уваги, оскільки під час судового засідання судом було оглянуті всі докази на які посилався позивач саме в оригіналах, проте саме зазначення невідповідності копій їх оригіналам не спростовує факту отримання грошових коштів. Отже судом встановлено, що [PERSON] при укладені договорів позики діяв в інтересах сім`ї та під час перебування в шлюбних відносинах із [PERSON] , отримані кошти витрачались для задоволення спільних потреб, а відтак [PERSON] та [PERSON] по зобов`язанням щодо повернення [PERSON] позичених грошей повинні відповідати солідарно. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] та [PERSON] грошових коштів на підставі договору позики від 16.09.2010 року в сумі 30 230 доларів США, договору позики від 28.10.2013 року в сумі 320 000 доларів США та за договором позики від 16 січня 2015 в сумі 5 050 000 гривень. Щодо стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами та пені суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 10 квітня 2018 року Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу №910/10156/17, зробила правовий висновок, що у разі прострочення виконання зобов`язання, нараховують 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Також Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Верховного Суду України, зробленим у постанові від 01.06.2016 року у справі № 910/22034/15, що стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, і, зокрема, не взяла до уваги аргумент однієї із сторін справи про те, що припис частини другої статті 625 Цивільного кодексу України начебто може застосувати господарський суд лише за наявності порушення боржником грошового зобов`язання. Після аналізу матеріалів справи вбачається, що позивачем у заяві про збільшення позовних вимог від 13 березня 2017 року зазначені невірні розрахунки сум за користування чужими грошовими коштами відповідно до договорів позики 16 вересня 2010 року; 28 жовтня 2013 року; 16 січня 2015 року, адже при розрахунку 3 % річних за основу береться період з дати закінчення строку повернення грошових коштів до дати подачі позивачем заяви про збільшення позовних вимог (13.03.2017 року). За договором позики від 16 вересня 2010 року 3 % річних від простроченої суми становить 1355,66 доларів США. За договором позики від 28 жовтня 2013 року 3 % річних від простроченої суми становить 13 203,29 доларів США. За договором позики від 16 січня 2015 року 3 % річних від простроченої суми становить 175 175,91 гривень. З огляду на вищевикладене вимога про стягнення з Відповідачів на користь Позивача процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3 % за договорами позики 16 вересня 2010 року; 28 жовтня 2013 року; 16 січня 2015 року підлягають частковому задоволенню. Щодо стягнення суми пені, суд зазначає наступне. Статтею 257 ЦК України, передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено ч.1 ст. 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як вбачається з матеріалів справи, позивач 13 березня 2017 року звернувся із заявою про збільшення позовних вимог, поза строком позовної давності в 1 (один) рік, що передбачений 258 ЦК України для стягнення пені. З огляду на вищевикладене вимога про стягнення з Відповідачів на користь Позивача пені за договорами позики 16 вересня 2010 року; 28 жовтня 2013 року; 16 січня 2015 року не підлягають задоволенню. До суду від [PERSON] надійшло Клопотання про справедливу сатисфакцію (про компенсацію, за спричинену моральну шкоду) від 25 травня 2021 року. У вказаному клопотанні, Відповідачка просить стягнути з Позивача [PERSON] на свою користь компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок. Свої вимоги, Відповідачка обґрунтовує тим, що у зв`язку з подачею Позивачем позову вона «зазнала моральних страждань та її гідність і репутація постраждали, оскільки відкритий розгляд справи, інформація, що міститься на сайті судової влади, спричинив той факт, що сусіди, колеги та знайомі дізналися про судову тяганину, щодо якої, фактично вона не маю жодного відношення». Представник Позивача заперечував проти задоволення зазначеного клопотання. Відповідно до ч.1. ст. 13 ЦПК України: "Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках." Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, відшкодування моральної шкоди підлягає у порядку позовного провадження, шляхом доведення факту завдання однією особою моральної шкоди іншій особі. Позовна заява про стягнення моральної шкоди повинна відповідати вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Крім того, вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою, отже судовий збір підлягає стягненню як за вимогу майнового характеру (постанова КЦС ВС від 28 листопада 2018 р у справі № 761/11472/15-ц). Провівши всебічне, повне дослідження та оцінку наявних матеріалів справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог Позивача [PERSON] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial