Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

покликаючись на те, що відповідач несвоєчасно виплачував заробітну плату та не провів повний розрахунок при звільненні 24 березня 2017 року, позивач у поданій до суду 05 липня 2017 року позовній заяві просить стягнути заборгованість у сумі 45 077, 26 грн., яка складається із заборгованості по заробітній платі, вихідній допомозі та компенсації за невикористану відпустку, та 24 020, 17 грн. за період затримки розрахунку. Учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах вони просять справу слухати у їх відсутність, позивач позов підтримує, представник відповідача Д.А.Никонець просить справу розглянути за наявними матеріалами, врахувати надані письмові заперечення. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з липня 2006 року по 24 березня 2017 року. На підставі наказу про звільнення № 585-ВК від 13 березня 2017 року позивач звільнений з посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Згідно довідки №1404 від 27 червня 2017 року заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 45 077 грн. 26 коп. Згідно довідки №1700 від 07 серпня 2017 року середньогодинна заробітна платаскладає 44, 8138 грн. Ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.ст.47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Ст.24 Закону України "Про відпустки", ч.1 ст.83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Як роз'яснено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз'яснення цієї норми права надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю Україн у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117, 237- цього Кодексу. Таким чином, закон прямо покладає на роботодавця обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Незвернення працівника до роботодавця із заявою про виплату належних сум не звільняє останнього від обов'язку сплатити зазначені кошти. При визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, на яку позивач має право, частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи. Ст.27 Закону України "Про оплату праці" встановлює, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п."л" ст.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, цей Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Спірні відносини між сторонами виникли у зв'язку з невиплатою відповідачем заробітної плати позивачу у день звільнення. Суд вважає, що позивачем належними доказами доведено порушення відповідачем вимог трудового законодавства, тому позов підлягає до задоволення. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в позові, такими, що не відповідають дійсності. Таким чином, до стягнення підлягає - заробітна плата за січень 2017 року у розмірі 5 537 грн. 25 коп., - заробітна плата за лютий 2017 року у розмірі 5 411 грн. 62 коп., - заробітна плата за березень 2017 року у розмірі 4 752 грн. 19 коп., /зокрема і вихідна допомога у розмірі трьохмісячного середнього заробітку у розмірі 17 092 грн. 50 коп./, - компенсація за невикористану відпустку у розмірі 12 283 грн. 70 коп., Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку, який визначений відповідачем у поданих запереченнях, з якими позивач погодився у розмірі 24 020 грн. 17 коп. /67 днів х 358.51/, то суд враховує істотність та розмір невиплаченої заробітної плати, на яку вона дійсно має право порівняно із сумою середнього заробітку, на яку вона претендує, а також те, що позивач подала позов через майже чотири місяці після звільнення та фактичного порушення її права, належних доказів до позову не подала, що потягло за собою необхідність відкладення справи. Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне вказану суму зменшити до 24 020 грн. 17 коп. -за період з дня звільнення по день подачі позову. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. У зв»язку із задоволенням позову з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню в прибуток держави судові витрати, оскільки згідно ст.5 Закону України "Про судовий збір", позивачі звільнені від сплати судового збору при подачі позову про стягнення заробітної плати. З огляду на викладене,

Outcome: approved