Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивуючи тим, що з 20 серпня 2011 року позивач та [PERSON] перебували у шлюбі між собою та спільно проживали разом із сином [PERSON] - [PERSON] , у домоволодінні [ADDRESS] , який на праві приватної власності належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2011, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Менделєвою Л.А. Як зазначає позивач, у березні 2015 року відповідачі змінили місце проживання та переїхали до іншого приміщення, а 08 квітня 2015 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано. [PERSON] та [PERSON] з 30.08.2013 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак не проживають у домоволодінні понад один рік без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, які нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в домоволодінні не мають. Позивач зазначає, що перешкод в користуванні домоволодіння ні він особисто, ні інші члени його сім`ї відповідачам не чинять, тому позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у домоволодінні [ADDRESS] . Ухвалою судді від 18 червня 2019 року відкрито провадження по справі, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. 10 січня 2020 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення по справі. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, у задоволені їх просили відмовити. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено що вона разом з позивачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 07.09.2010 по дату реєстрації шлюбу між ними, тобто до [INFO] . За період спільно проживання ними було придбано домоволодіння [ADDRESS] . Наразі, шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано, тому виникла необхідність розподілу спільного майна подружжя. [PERSON] зазначає про те, що позивач чинить перешкоди їй та її сину [PERSON] у користуванні житловим приміщенням у домоволодінні [ADDRESS] , тобто останні не проживають у зазначеному житлі з поважним причин. У судовому засіданні [PERSON] також зазначала, що наразі проживає разом із сином [PERSON] в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що має право користування житловим приміщенням у домоволодінні [ADDRESS] , оскільки була вселена у якості члена сім`ї позивача та у передбаченому законом порядку набула право користування цим житловим приміщенням. Суд, заслухавши доводи сторін, представника відповідача, перевіривши матеріали справи доказами, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 08.08.2011, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Менделєвою Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2423 (а.с. 14), та копією витягу про державну реєстрацію прав № 31205066 від 06.09.2011 (а.с. 8). Згідно з копією довідки № 9762 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб разом (а.с. 69) з позивачем за адресою: [ADDRESS] , також зареєстровані: відповідач [PERSON] , з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 20.08.2011 (шлюб розірвано за рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2015 (а.с. 16)), відповідач [PERSON] - син [PERSON] , [PERSON] - дружина позивача, [PERSON] - син [PERSON] , [PERSON] - донька позивача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] залишаються зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , однак у ній не мешкають без поважних причин понад один рік, що підтверджується відповідними актами (а.с. 10-12), а з 22.06.2016 [PERSON] орендує квартиру [ADDRESS] , де проживає разом зі своїм сином - відповідачем по справі [PERSON] . Під час судового розгляду [PERSON] не заперечувала факт її не проживання разом з [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] , зазначаючи, що вони не мешкають з поважних причин, позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні зазначеним житловим приміщенням, проте суд ставиться до таких доводів критично, оскільки відповідних доказів на підтвердження зазначених обставин [PERSON] суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням у домоволодінні [ADDRESS] . Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved