Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

11 травня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання дітей. В обґрунтування вимог [PERSON] посилався на те, що з 09 жовтня 2010 року він з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На підставі виконавчого листа, виданого 27 травня 2013 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2013 року, з нього на користь [PERSON] , стягуються аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 січня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Також, на підставі виконавчого листа, виданого 17 червня 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2014 року з нього на користь [PERSON] , стягуються аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 грудня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що на даний час він не має змоги сплачувати аліменти на утримання синів в тому розмірі, який було присуджено рішеннями суду, оскільки загальний розмір аліментів, який стягується з нього на користь відповідача, перевищує половину його заробітної плати, що ставить його у скрутне матеріальне становище, а тому вважає, що у нього є всі достатні підстави для зменшення розміру аліментів. У зв`язку з наведеним, [PERSON] просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі рішень Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2013 року та від 20 березня 2014 року на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі з 1/4 частки до 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходів). Ухвалою суду від 14 травня 2018 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків. 07 червня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в новій редакції. Ухвалою суду від 18 червня 2018 року позовну заяву було повернуто позивачу у зв`язку з не виконанням недоліків відповідно до ухвали суду від 14 травня 2018 року про залишення позовної заяви без руху. 25 липня 2018 року [PERSON] звернувся до Апеляційного суду Дніпропетровської області зі скаргою на ухвалу суду від 18 червня 2018 року про повернення позовної заяви позивачу. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року було скасовано ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2018 року, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 20 березня 2019 року відкрите провадження у справі, справу призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08 серпня 2019 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. 11 листопада 2020 року на електронну адресу суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про відвід судді Городецького Д.І. Ухвалою суду від 08 грудня 2020 року в задоволенні заяви представника позивача про відвід судді було відмовлено, провадження у справі зупинене до вирішення питання про відвід судді Городецького Д.І. іншим суддею. Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року під головуванням судді Майної Г.Є.в задоволенні заяви представника позивача про відвід судді Городецького Д.І. відмовлено. Ухвалою суду від 17 грудня 2020 року провадження у справі було поновлено, справу призначено до розгляду. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду зі спільною заявою, згідно якої просили розглядати справу у їх відсутність, позов підтримали в повному обсязі, просили суд задовольнити вимоги. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, кожен окремо звернулися до суду з заявами, згідно яких просили розглядати справу без їх участі, в задоволенні позовних вимог просили відмовити. Зокрема, 18 квітня 2019 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з запереченнями на позовну заяву, які суд розцінює як відзив, в обґрунтування яких [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог з обсягу доказів, наданих позивачем до позову, вважає що, вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з тих підстав, що останнім не надано доказів, що його матеріальний стан настільки погіршився, що він не має змоги сплачувати аліменти на дітей в такому розмірі, який присуджено рішеннями суду. За цих обставин відповідач [PERSON] просила суд у позові відмовити повністю за необґрунтованістю та недоведеністю. Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] є батьками дітей - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 13 квітня 2017 року) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 13 квітня 2017 року). На підставі виконавчого листа, виданого 27 травня 2013 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2013 року з нього на користь [PERSON] , стягуються аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 січня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Також, на підставі виконавчого листа, виданого 17 червня 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2014 року з нього на користь [PERSON] , стягуються аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 грудня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює у Запорізькій АЕС ДП «Енергоатом», його заробітна плата за місцем роботи в період з серпня 2018 року по липень 2019 рік склала 347 601,40 грн., що підтверджується довідками з місця роботи № 29, № 30 від 02 серпня 2019 року. З цих же довідок вбачається, що із [PERSON] утримуються аліменти на користь відповідача [PERSON] за виконавчими документами № 183/9227/13-ц та № 183/336/13-ц від 25 квітня 2016 року в розмір 25% по кожному, що не перевищує 50%. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач має задовільний стан здоров`я, є працездатною особою, має належний матеріальний стан, що за переконанням суду дозволяє позивачу виконувати свої зобов`язання щодо сплати аліментів на утримання дітей в розмірі, визначеному судовими рішеннями. Звертаючись з позовом до суду, [PERSON] фактично не вказав обставин, що мають істотне значення для зменшення розміру аліментів та зміни способу стягнення, як і не надав доказів про погіршення його матеріального стану та стягувача [PERSON] . Посилання позивача, як на підставу для зменшення розміру стягуваних аліментів на те, що загальний розмір аліментів, який стягується з нього на користь відповідача, перевищує половину його заробітної плати, що ставить останнього у скрутне матеріальне становище,суд до уваги не бере, оскільки доказів про те, що його матеріальний стан погіршився настільки, що він не має змоги сплачувати аліменти на дітей в тому розмірі, який присуджено рішенням суду, ним надано не було. Позивачем на підтвердження позовних вимог як на підставу його скрутного матеріального становища зокрема надано звіт та паспорт про надання споживчого кредиту, в той же час суд не бере до уваги зазначені письмові докази, оскільки з них неможливо ідентифікувати кредитні зобов`язання у [PERSON] перед банком, які виникли станом на 18 березень 2018 року, в тому числі відсутні відомості щодо наявності або відсутності заборгованості по кредитному договору станом на час ухвалення судового рішення, як і відсутня інформація на які саме цілі останнім брався кредит. Встановлено, що діти - [PERSON] , 2011 р.н. і [PERSON] , 2013 р.н. разом з матерію [PERSON] (відповідачем) зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . На державному забезпеченні не перебувають, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 16 квітня 2019 року за вих. № 713. Встановлено, що [PERSON] , 2011 р.н. навчається в 2-А класі КЗ «Піщанський ЗЗСО І-ІІІ ступенів» Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, а [PERSON] , 2013 р.н. - відвідує групу №4 в КЗ ДНЗ «Сонечко» Піщанської сільської ради, що підтверджується довідками навчальних закладів від 16 квітня 2019 року. У відповідності до довідок закладу охорони здоров`я № 125, №126 від 18 квітня 2019 року вбачається, що діти - [PERSON] , 2011 р.н. і [PERSON] , 2013 р.н. перебувають «Д» обліку у сімейного лікаря як часто хворіючи діти на ОРВІ, у зв`язку з чим перебувають у черзі на отримання санітарно-курортного лікування. Долучені до матеріалів справи відповідачем [PERSON] докази на придбання нею ліків на лікування дітей, суд визнає достатніми та допустимими та такими, що підтверджують зазначені обставини. Згідно довідки Новомосковського центру зайнятості № 1815 від 17 квітня 2019 року, відповідач [PERSON] з листопада 2018 року перебувала на обліку по безробіттю, її дохід у період з листопада 2018 року по березень 2019 рік склав 16 139,08 грн., що значно є нижчою від доходів позивача. Також встановлено, що відповідач [PERSON] для належного забезпечення повноцінного життя та розвитку дітей отримала споживчий кредити 23 липня 2017 року в Альфа-Банку на суму 18 597,30 грн. на придбання холодильника, пилососа, товарів для кухні набору посуду праски, мультиварки, ножа та кастрюлі; щомісячні виплати складають 981,29 грн.; кінцева дата повернення 24 липня 2019 року. В цьому ж банку 24 листопада 2017 року отримала споживчий кредит на суму 10 827,80 грн. на придбання для дітей планшету з картою пам`яті, чохлами та захисною плівкою; щомісячний платіж склав 572,59 грн.; кінцевий термін повернення кредитних коштів - 27 травня 2020 року. По кредитним зобов`язанням остання розрахувалась з банком в повному обсязі. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне її утримання. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-143цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). За змістом ст. 180 СК України, обов`язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків. Відповідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Також аналогічні рекомендації з цих підстав викладені у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно п. 23 Пленум Верховного Суду України у постанові №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. При цьому, з аналізу статті 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі"). Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року N 6-143цс13. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. У розумінні статті 81 ЦПК України та наведених вище норм СК України мається на увазі необхідність саме ініціатору позову доводити обставини змін в його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейному стані, здоров`я або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленості між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В той же час, на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України, позивач не довів суду, що його матеріальний або сімейний стан змінилися настільки, що унеможливлює виплату ним аліментів на утримання кожної дитини в розмірі по 1/4 частки від його заробітку (доходів) щомісяця на кожну дитину, що могло б бути підставою для зменшення розміру аліментів, визначених за судовими рішеннями або ж зміни способу їх стягнення. На підставі викладеного та враховуючи, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що в нього значно змінилось матеріальне становище та за своїм матеріальним станом або ж через стан здоров`я він не здатен сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі визначеного судом, підстав для зменшення розміру аліментів немає, а тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача. На підставі викладено та

Outcome: dismissed