Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь недораховану заробітну плату за період з 01.11.2012 року по 30.06.2015 року в сумі 13669 грн. 00 коп. та 19670 грн. 79 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати(без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цих сум відповідно до законодавства України), а також витрати на правничу допомогу у сумі 3000 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з 19.06.1992 року по 31.06.2021 року працювала у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» /надалі ЛМКП «Львівтеплоенерго»/ на різних посадах. 19.06.1992 року вона прийнята на роботу агентом по постачанню в Галицький район теплових мереж згідно із наказом №111 від 19.06.1992 року. 01.01.1997 року була переведена у відділ матеріально технічного постачання агентом з постачання, 07.12.1998 року переведена товарознавцем відділу матеріально технічного постачання, 01.08.2007 року переведена товарознавцем у відділ матеріально технічного забезпечення, 02.11.2009 року переведена на посаду менеджера у відділ постачання та зберігання матеріальних ресурсів, 16.12.2010 року переведена на посаду товарознавця другої категорії цього ж відділу, 15.10.2019 року переведена у відділ логістики на посаду логіста першої категорії, 30.06.2021 року була звільнена за власним бажанням згідно із ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 460-к від 29.06.2021 р. Починаючи з 01.11.2012 року по 30.06.2015 року відповідач порушував законодавство про працю та при нарахуванні їй заробітної плати за вказаний період не дотримувався умов Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки, Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднанням роботодавців та профспілковими об`єднанням Львівської області на 2012-2014 роки; Угоди між виконавчим комітетом Львівської міської ради та Об`єднанням профспілок Львівщини на 2012-2013 роки, у яких (в додатках № 1, № 6 до тарифної частини Територіальної угоди) визначена формула розрахунку місячної тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт та формула розрахунку місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців: мін.з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт), а місячний посадовий оклад повинен визначатись за формулою: мін. з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт)* Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді). Таким чином, при нарахуванні їй заробітної плати повинна бути застосована формула, при якій мінімальна тарифна ставка робітника І розряду встановлюється у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, а також коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленої галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду (групи кваліфікації) -по експлуатації устаткування котелень, теплових та електричних мереж - 1,37 та коефіцієнт співвідношення по професії, посаді - професіонали 2 категорії - 2,10. Натомість відповідачем самостійно встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду із суттєвим заниженням розміру мінімальної заробітної плати. Так, наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 21 липня 2010 року № 186 встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01 липня 2010 року в розмірі 892,80 грн, наказом від 23 квітня 2012 року № 150 - 1 042,80 грн, наказом від 29 квітня 2013 року № 170 - 1 106,40 грн, тобто без застосування коефіцієнтів співвідношень 1,2x1,62x2,77. Наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 30 квітня 2014 року № 176 та від 27 червня 2014 року № 264 встановлено з 01 травня 2014 року мінімальну тарифну ставку робітника І розряду в розмірі 1 152,00 грн, а з 01 липня 2014 року 1 204,80 грн, що менше розміру мінімальної заробітної плати, яка з 01 січня 2014 року згідно з Законом України «Про державний бюджет на 2014 рік» становить 1 218,00 грн. Наведене призвело до ненарахування та виплати їй не в повному розмірі заробітної плати за спірний період. Відтак, відповідачем за період з 01.11.2012 року по 30.06.2015 року недораховано та не виплачено їй заробітну плату в сумі 13669 грн. 00 коп. У зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати позивачем було зроблено розрахунок компенсації втрати частини доходів, яка станом на 01.08.2021 року складає 19670 грн. 79 коп. Просить позов задоволити. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 02.09.2021року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторони. 01.11.2021 року представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» Негря Г. подала до суду відзив, в якому не погоджується з позовними вимогами. Зазначає, що виплата заробітної плати у ЛМКП «Львівтеплоенерго» регулюється наказами «Про зміни в оплаті праці працівників» від 21.07.2010 р. №186, від 23.04.2012 р. №150 від 29.04.2013 р., №170 від 30.04.2014 р. №176, та 27.06.2014 р. №264, що є чинними, скасованими у встановленому порядку не були. Дані накази підприємства належать до правових актів локального характеру, котрі містять норми права, які регулюють конкретні правовідносини і є обов`язковими до застосування на підприємстві, крім того, такі були погоджені первинною профспілковою організацією. На виконання вимог ст. 30 ЗУ «Про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати підприємство повідомляє працівників, шляхом видачі розрахункових листків. Окрім цього зазначила, що проведений позивачем розрахунок є неточним, оскільки використано некоректні коефіцієнти. Зокрема, позивач у спірний період займала посаду товарознавця, яка згідно із Класифікатором професій ДК 003:2010, що затверджений Наказом Держспоживстандарту України №327 від 28.07.2010 року, відноситься до фахівців та міститься у розділі 3 Класифікатора під кодом 3419, а отже до неї не може бути застосовано коефіцієнт 2,1, який застосовується до професіоналів (посади з розділу 2 Класифікатора), а лише коефіцієнт 1,91, передбачений для техніка 1 категорії згідно із Переліком професій та коефіцієнтів, що передбачені територіальною угодою для підприємств теплових мереж. З огляду на наведене вважає, що загальний розмір недорахованої заробітної плати за весь спірний період становить 10861 грн., та цей період складає станом на 01.08.2021 року становить 15737,29 грн. Водночас, вважає, що позивачем пропущено трьохмісячний строк звернення до суду з вимогою про виплату недорахованої заробітної плати в порядку ч. 1 ст. 233 КЗпП та те, що до спірних правовідносин не може застосовуватися положення ч.2 ст. 233 КЗпП, оскільки факт порушення законодавства про працю щодо позивача встановлено не було. За наведеного, просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 10.11.2021 року представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що перевіривши розрахунки відповідача, вважає їх не обґрунтованими, ствердила, що всі коефіцієнти, використані нею при розрахунку вказано вірно. Щодо позиції відповідача, викладеної у відзиві на позов, вважає таку необґрунтованою, чому просить позов задоволити в повному обсязі, оскільки вважає, що наведене у позові підтверджує правову позицію позивача щодо недонарахування їй заробітної плати за період з 01.11.2012 року по 30.06.2015 року. 17.11.2021 року представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» Негря Г. подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому не погоджується з позовними вимогами. Зазначає, що коефіцієнт 2,1 не може бути застосований при розрахунку заробітної плати позивача, так як вона за спірний період займала посаду товарознавця, яка у Класифікаторі професій ДК 003:2010, що затверджений Наказом Держспоживстандарту України №327 від 28.07.2010 року, відноситься до фахівців та міститься у розділі 3 Класифікатора. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 25.11.2021 року представник позивача [PERSON] подала письмові пояснення за заперечення на відповідь на відзив, в якій зазначила, що позовні вимоги позивача стосуються недорахування позивачу заробітної плати в тій частині, що відповідачем, всупереч наведеним в позовній заяві положенням законодавства, самостійно встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду з суттєвим заниженням розміру мінімальної заробітної плати, що призвело до ненарахування та, відповідно, виплати позивачці не в повному розмірі заробітної плати протягом спірного періоду. Зазначила, що коефіцієнт 2,1 відповідач застосовував самостійно під час розрахунків заробітної плати позивачці, що підтверджується наведеними у відповіді на відзив прикладами розрахунку посадового окладу позивачки. За наведеного, просить позов задоволити. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики /довідники/. Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки /схеми посадових окладів/ провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок /посадових окладів/. Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/. Статтею 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Судом встановлено, що [PERSON] з 19.06.1992 року по 31.06.2021 року працювала у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» на різних посадах. Згідно з наказом №111-к від 19.06.1992 року, [PERSON] була прийнята на роботу агентом по постачанню на Галицький район теплових мереж. Згідно з наказом №249-к від 30.12.1996 року, з 01.01.1997 року [PERSON] була переведена у відділ матеріально технічного постачання агентом з постачання. Згідно з наказом №187-к від 07.12.1998 року, переведена товарознавцем відділу матеріально технічного постачання. Згідно з наказом №259-к від 01.08.2007 року, переведена товарознавцем у відділ матеріально технічного забезпечення. Згідно з наказом №515-к від 02.11.2009 року, переведена на посаду менеджера у відділ постачання та зберігання матеріальних ресурсів. Згідно з наказом №728-к від 16.12.2010 року, переведена на посаду товарознавця другої категорії цього ж відділу. Згідно з наказом №603-к від 15.10.2019 року, переведена у відділ логістики на посаду логіста першої категорії 31.06.2021 року була звільнена за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу № 460-к. Статтею 9 Закону України "Про колективні договори і угоди" визначено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Положеннями цього Закону також передбачено, що умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод (ч.2 ст.5), а галузева (міжгалузева) угода не може погіршувати становище працівників порівняно з генеральною угодою (ч. 3 ст. 8). Згідно із абз. 4, 5 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про оплату праці" організація оплати праці здійснюється, зокрема, на підставі галузевих (міжгалузевих), територіальних угод та колективних договорів. Відповідно до ч.1 ст. 14 цього Закону договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Частиною 1 ст. 15 цього Закону передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. Аналогічні положення містяться в ст. 97 КЗпП України. За змістом зазначених норм встановлені галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами умови оплати праці є гарантіями для працівників в сфері оплати праці й безпосереднє застосування таких умов є обов`язковим для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії угоди. Згідно із ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 22 Закону України "Про оплату праці" суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до п. 1.1.3. Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі „Федерація роботодавців ЖКГ України" та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки та п. 3.1.1. Галузевої угоди на 2013-2015 роки мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника І розряду - у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Також, п. 1.1.10 вказаної угоди визначено, що класифікація робіт за відповідними тарифними розрядами, віднесення робітників до певних кваліфікаційних розрядів, а керівників, професіоналів і фахівців до кваліфікаційних категорій провадиться роботодавцями згідно з тарифно-кваліфікаційними довідниками за погодженням з профспілковими органами. 05.04.2012 року конференцією трудового колективу ЛМКП «Львівтеплоенерго» було прийнято колективний договір на 2012-2013 роки, пунктом 16.2 якого передбачено, що розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою (додатки №3). У жовтні 2012 року було укладено Територіальну угоду між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднаннями роботодавців та профспілковими об`єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки. В цій Територіальній угоді (в додатках №1, №6 до тарифної частини угоди), сторонами була визначена формула розрахунку місячної тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт, та формула розрахунку місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців, за умовами яких місячна тарифна ставка розраховувалась, як мін.з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт), а місячний посадовий оклад, розраховувався за такою формулою: мін. з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт)* Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді). Додатком № 1 до Тарифної частини Територіальної угоди для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування котелень, теплових та електричних мереж - було встановлено мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду - 1,37. Згідно із пункту 4.3. Колективного договору ЛМКП „Львівтеплоенерго" на 2009-2010 р.р., 2012-2013р.р. ЛМКП „Львівтеплоенерго" погодилося враховувати норми та положення генеральної, галузевої, регіональної та міської угод, а також Закону України «Про Державний бюджет України». З класифікатора професій ДК 003:2010, що затверджений Наказом Держспоживстандарту України №327 від 28.07.2010 року, чинного від 01.11.2010 р., вбачається, що посада товарознавця, відноситься до фахівців та міститься у розділі 3 Класифікатора під кодом 3419. Із схеми посадових окладів і тарифних ставок працівників ЛМКП «Львівтеплоенерго» до Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 р.р. та Додатку № 6 до тарифної частини Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднаннями роботодавців та профспілковими об`єднаннями Львівської області на 2012-2014рр. вбачається, що коефіцієнт співвідношень до тарифної ставки робітника І розряду із техніками 1 категорії становить 1,91. Як вбачається із акту перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування №13010061472 ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 08.10.2013 року проведеної Територіальною державною інспекцією з питань праці у Львівській області виявлено ряд порушень, зокрема факти порушення вимоги п. 2.2. Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 рр., ст.96, 97 КЗпП України та ч.3. ст. 6 Закону України «Про оплату праці» , яке полягає в тому, що тарифна ставка робітника 1 розряду була розрахована відповідачем з порушенням ст. 95 КЗпП України. Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 14.11.2013 року визнано директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, і накладено на нього стягнення - штраф у розмірі 510 (п`ятсот десять) грн. Вказана постанова набрала законної сили і з такої вбачається, що директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.41 КУпАП, а саме за порушення вимог п.2.2 Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі "Федерація роботодавців ЖКГ України" та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2013 роки, ст. ст. 96, 97 КЗпП України та ч. 3 ст. 6 Закону України "Про оплату праці", тарифна ставка розраховувалась з 01.07.2010 р. по 30.04.2012 року, виходячи з мінімальної зарплати 744 грн. при встановленні Законом України "Про державний бюджет України на 2010 рік" мінімальної заробітної плати з 01.01.2010 р. - 907 грн., чим порушено вимоги ст. 95 КЗпП України. З 01.05.2012 р. по 30.04.2013 р., виходячи з мінімальної зарплати 869 грн., при встановленні Законом України "Про державний бюджет України на 2012 рік" мінімальної заробітної плати з 01.04.2012 р. - 1094 грн., чим порушено вимоги ст. 95 КЗпП України. З 01.05.2013 р. розрахована, виходячи з мінімальної заробітної плати 922 грн., при встановленні Законом України "Про державний бюджет України на 2013 рік" мінімальної заробітної плати з 01.01.2013 р. - 1147 грн., чим порушено вимоги ст. 95 КЗпП України. Виходячи з наведеного з 01.05.2013 р. годинна тарифна ставка машиніста берегових насосних станцій ІІ розряду становить 11,59 грн., годинна тарифна ставка старшого машиніста турбінного відділу 5 розряду - становить 16,53 грн., годинна тарифна ставка слюсаря з ремонту паро газотурбінного устаткування 5 розряду - становить 16,23 грн., посадовий оклад начальника зміни станції становить 4199 грн., старший майстер виробничої дільниці 1 гр. - 3986 грн., начальник цеху - 4214 грн., тобто при розробленні тарифної сітки для робітників виробничих підрозділів на підприємстві встановлено мінімальні годинні тарифні ставки робітників виробничих підрозділів у розмірі меншому ніж встановлений Галузевою угодою на 2010-2012 роки та в порушення вимог ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується по мірі надходження коштів два рази на місяць, а не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду за який здійснюється виплата. Із долученої до матеріалів справи копії окремої ухвали Залізничного районного суду м.Львова від 26.02.2015 року вбачається, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не дотримується умов колективного договору, а саме п. 16.1 Колективного договору на 2009-2010 роки та на 2012-2013 роки та п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2011 роки та п. 2 Територіальної угоди на 2012-2014 роки в частині визначення тарифної ставки. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином судом встановлено, що внутрішніми наказами по підприємству (у спірний період) від 23.04.2012 року №151, від 29.04.2013 року №176, за грудень 2013 року, від 30.04.2014 року №176, від 27.06.2014 року №264, від 02.02.2015 року №40 розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду, на підставі якого проводилось нарахування заробітної плати працівникам підприємства, встановлювався у розмірі нижчому від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, а отже мало місце порушення трудових прав щодо належного рівня оплати праці, в тому числі і позивача. Окрім того, умовами Територіальної угоди було передбачено відповідні формули розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівникам, однак відповідач у спірний період при нарахуванні заробітної плати позивачу цієї формули розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) для неї, як товарознавця 2 категорії, зайнятої на роботах по експлуатації устаткування котельнь, теплових та електричних мереж, не врахував. Суд не приймає до уваги покликання представника відповідача у відзиві на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки вказане суперечить ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 дано офіційне тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.1, 2 Закону України «Про оплату праці», які слід розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Водночас, суд не приймає до уваги твердження позивача про необхідність застосування при розрахунку заробітної плати позивачки такого коефіцієнта співвідношення по професії, посаді, як 2,1, оскільки у спірний період [PERSON] працювала на посаді товарознавця 2 категорії ЛМКП «Львівтеплоенерго», яка згідно із класифікатором професій ДК 003:2010, що затверджений Наказом Держспоживстандарту України №327 від 28.07.2010 року, чинного від 01.11.2010 р., відноситься до фахівців та міститься у розділі 3 Класифікатора під кодом 3419. Таким чином, суд вважає, що місячна тарифна ставка позивачу повинна бути розрахованою за формулою: мін.з/плата*1,2*1,37 (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт), а місячний посадовий оклад, розраховувався за такою формулою: мін. з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт)* 1,91(коефіцієнт співвідношення по професії, посаді). При розрахунку суми недорахованої заробітної плати суд виходить із того, що розміри мінімальної заробітної плати на 2012 - 2015 роки встановлені Законами України: «Про Державний бюджет на 2012 рік» від 22.12.2011р. № 4282-УІ ,Про Державний бюджет України на 2013 рік" від 06.12.2012р. № 5515-УІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 16.01.2014р. № 719-УІІ „Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014р. № 80-УІІ, і становили: на 2012 рік: з 1січня -1073,00 грн., з 1 квітня -1094.00 грн., з 1 липня -1102,00 грн., з 1 жовтня -1118,00 грн., з 1 грудня -1134,00 грн.; на 2013 рік: з 1 січня -1147,00 грн., з 1 грудня -1218,00 грн.; на 2014 рік: 1218.00 грн.; на 2015 рік: з 1 січня - 1218,00 грн.; з 1 вересня - 1378,00 грн. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Суд вважає вірним поданий представником відповідача розрахунок розміру недонарахованої (невиплаченої) заробітної плати [PERSON] за спірний період, оскільки у такому вірно враховано формулу, передбачену Територіальною угодою.Відповідно до такого заборгованість перед [PERSON] за період з 01.11.2012 року по 30.06.2015 року становить 10861 грн. (без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цих сум відповідно до законодавства України). Згідно із ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України № 2050-111 від 19.10.2000р. «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Згідно із ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Пунктами 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Відповідно до п.п. 14.1.48 п. 14.1 ст. 14 ПКУ компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом, для цілей оподаткування податком на доходи фізичних осіб прирівнюються до заробітної плати та оподатковуються за ставкою, визначеною п. 167.1 ст. 167 ПКУ (18 відсотків). Із врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати [PERSON] станом на 01.08.2021 року становить 15737,29 грн. (без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цих сум відповідно до законодавства України), оскільки такі вимоги відповідають ст.34 Закону України «Про оплату праці». Отже, з урахуванням викладеного, позов слід задоволити частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути недонараховану заробітну плату за період з 01 листопада 2012 року по 30 червня 2015 року в розмірі 10861 грн. та 15737,29 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, які визначені судом без утримання встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів. В решті позовних вимог слід відмовити. При вирішенні питання компенсації позивачеві витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у даній справі, суд виходить з наступного. Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ст.133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу є складовою частиною судових витрат по справі. Статтею 137 ЦПК передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК). З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучила: витяг з договору про надання правничої (правової) допомоги від 20.07.2021 року, додаткову угоду №1 до вказаного договору від 20.07.2021 року, ордер серії ЛВ №1088101 на надання правової допомоги від 23.07.2021 року, акт приймання-передачі до договору про надання правничої (правової) допомоги від 20.07.2021 року, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу по даній справі від 25.09.2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордера 32 про сплату коштів від 25.08.2021 року, відповідно до якої позивач здійснила оплату у розмірі 3000,00 грн. Суд вважає такі витрати обґрунтованими та співмірними із складністю справи, клопотанням від відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не надходило. Водночас, згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Із врахуванням даних норм та часткового задоволення позову, суд дійшов висновку, що із ЛМКП «Львівтеплоенерго» слід стягнути судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог - 80%, а саме 2400 грн. витрат на правничу допомогу на користь [PERSON] та 726,40 грн. судового збору в дохід держави.

Outcome: approved