Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті він не зробив. Позивач, будучи дочкою спадкодавця та спадкоємцем першої черги за законом, спадщину прийняла шляхом звернення до нотаріуса за місцем відкриття спадщини у визначений законодавцем строк. Інший спадкоємець - дружина померлого та мати позивача [PERSON] від своєї частки у спадковому майні відмовилась на користь позивача, відтак позивач є єдиним спадкоємцем на майно померлого [PERSON]. Однак постановою нотаріуса їй, [PERSON], було відмовлено у видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS], який належав померлому [PERSON], оскільки такий об'єкт нерухомості належав до суспільної групи колгоспний двір головою якого є [PERSON] Ураховуючи те, що в нотаріальному порядку реалізувати свої права на спадщину позивач позбавлена можливості, тому просила суд здійснити захист її порушених прав у спосіб, що передбачений законом шляхом визнання за нею права власності на об'єкт нерухомості, який увійшов до спадкової маси. В судове засідання позивач не з'явилась, однак до суду надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності, в якому також зазначено, що заявлені позовні вимоги вона підтримує повністю та просить суд їх задовольнити. Відповідач сільський голова Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання також не з'явився, в заяві, яку адресував суду вказав на визнання позову, не заперечує проти його задоволення, а розгляд справи просив проводити у його відсутності. У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України, необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. [INFO] в селі Росоша Липовецького району Вінницької області помер [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER]. Після його смерті відкрилась спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті він не зробив. Як слідує із матеріалів Спадкової справи №193/2012 до майна померлого [PERSON] наданої нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори, своїм правом на спадкування скористалась позивач [PERSON], будучи донькою спадкодавця, на що вказує свідоцтво про народження та свідоцтво про одруження, та спадкоємцем першої черги за законом. Дружина спадкодавця - [PERSON], увійшовши до першої черги спадкування за законом, використала своє право на відмову від спадщини після смерті чоловіка надавши нотаріусу у шестимісячний строк, як те передбачено ст. 1270, 1274 ЦК України, за місцем відкриття спадщини заяву відповідного змісту. Отже за матеріалами Спадкової справи, позивач є єдиним спадкоємцем на майно померлого [PERSON] Постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 11.03.2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], який належав померлому [INFO] [PERSON], оскільки житловий будинок належав до колгоспного двору, головою якого зазначено спадкодавця, проте визначити яка частка у спільній сумісній власності належить померлому не можливо. Крім цього правовстановлюючий документ на об'єкт нерухомості виданий на ім'я «[PERSON]», у той час як помер «[PERSON]». Згідно з п.6 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.95, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Доказами того, що [PERSON], який помер [INFO] в селі Росоша Липовецького району Вінницької області є рідним батьком заявниці [PERSON], а також підтвердженням факту належності [PERSON] свідоцтва про право особистої власності виданого 20.12.1987 року є: свідоцтво про народження заявниці [NUMBER], відповідно до якого її батьком зазначено «[PERSON]»; Виписка із по господарської книги по особовому рахунку [NUMBER], згідно якої [PERSON] є батьком [PERSON]; довідки видані органом місцевого самоврядування №404, 405, 406 від 19.03.2015 року, якими констатовано, що [PERSON] та [PERSON] є однією і тією ж особою та батьком [PERSON], який проживав в [ADDRESS] та був власником лише цього житлового будинку; Технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS], згідно якого власником зазначено [PERSON]; Свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, в силу якого головою колгоспного двору є [PERSON] За таких обставин, суд дійшов до висновку, що заявником в підтвердження фактів, про які він просить суд, надано належні та допустимі докази. Встановлення даного факту породжує для заявника юридичні наслідки від яких залежать його майнові права, він має намір реалізувати свої спадкові права. Іншої можливості встановити цей факт законодавством не передбачено, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Що ж стосується вимог позивача про визнання права власності на житловий будинок, який увійшов до складу спадкової маси, то суд дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що спадщина відкрилась після 01.01.2004 року, проте відносини щодо колгоспного двору законодавцем врегульовано нормами ЦК УРСР, відтак до застосування при вирішенні даного спору підлягають норми як ЦК України так і ЦК УРСР. За правилами ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР у редакції, чинній до 16 грудня 1993 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності, що узгоджується з правилами ст.71 ЦК УРСР. Аналізуючи здобуті у справі докази судом встановлено, що членами колгоспного двору [ADDRESS] станом на 15.04.1991 року були: [PERSON] та [PERSON], відтак розмір їх часток складав по 1/2 частці, однак [PERSON] не ставила питання про витребування чи виділ частки з майна колгоспного двору, в результаті чого нею втрачено право на частку у майні колгоспного двору, при цьому, отже [PERSON] є єдиним членом колгоспного двору, після смерті якого спадщину успадкувала позивач. В силу ст.1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 1217-1219 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обов'язків, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця. З аналізу норм ст.ст.1268-1270 ЦК України, необхідно щоб спадкоємець прийняв спадщину у шестимісячний строк. За правилами ст.1268 ч.5 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У п.23 постанови ПВС України від 30.05.2008 року за №7, зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Норма ст. 392 ЦК України вказує на те, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені ним у позовній заяві, а отже суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за законом на цілий житловий будинок з господарськими будівлями, який увійшов до складу спадкового майна, та яке прийняв позивач. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти його задоволення. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", ст.ст. 25, 328, 346, 392, 1216, 1217, 1218 - 1223, 1233, 1234, 1241, 1268 -1270 ЦК України,

Outcome: approved