Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

23 вересня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON] про визнання недійсним розпорядження, скасування запису про державну реєстрацію, які в подальшому було доповнено вимогою про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві власності належать земельні ділянки площею 0,1016 га, кадастровий номер 3223151000:04:056:0041 та площею 0,12 га, кадастровий номер 3223151000:04:056:0014. Зазначені земельні ділянки придбані позивачем на підставі договорів купівлі продажу. 22 квітня 2013 року між позивачем та продавцем [PERSON] укладено договір купівлі продажу, відповідно до якого позивач придбав земельну ділянку площею 0,12 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0014). Зазначена земельна ділянка належала продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №576845, виданого Обухівським районним відділом земельних ресурсів 03 травня 2007 року, договору купівлі-продажу, серія та номер: № 7385 виданий 30 грудня 2006 року. 22 травня 2013 року між позивачем та продавцем [PERSON] укладено договір купівлі продажу, відповідно до якого позивач придбав земельну ділянку площею 0,1016 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0041). Зазначена земельна ділянка належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 18 квітня 2013 року, виданого Реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області. Підстава виникнення права власності: заява про поділ земельної ділянки, державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 596800 від 18 травня 2007 року, договір купівлі-продажу, серія та номер: № 7257 виданий 30 грудня 2006 року. Отже, право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:056:0041 та 3223151000:04:056:0014 за попереднім власником було набуто 03 травня 2007 року та 30 грудня 2006 року відповідно, що підтверджується наданими суду вищезазначеними договорами купівлі-продажу. Згідно з планом меж земельної ділянки площею 0,12 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0014) станом на 30 грудня 2006 року, тобто на момент її придбання у власність попереднім власником - [PERSON] , ділянка з двох сторін межувала з землями загального користування - проїздами, а саме від «Б» до «В» та від «Г» до «А». Згідно з планом меж земельної ділянки площею 0,1016 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0041), заявою про поділ земельної ділянки (кадастровий номер 3223151000:04:056:0015), планом меж земельної ділянки кадастровий номер 3223151000:04:056:0015, з якої в порядку поділу було утворено земельну ділянку кадастровий номер 3223151000:04:056:0041, станом на 30 грудня 2006 року, тобто на момент її придбання у власність попереднім власником - [PERSON] , ділянка з двох сторін межувала з землями загального користування - проїздами, а саме від «Б» до «В» та від «Г» до «А». Всупереч вищезазначеним законодавчим вимогам, Обухівська районна державна адміністрація своїм розпорядженням № 1674 від 29.10.2008 року затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину [PERSON] для ведення особистого селянського господарства площею 0,8043 га на території Української міської ради Обухівського району Київської області. Цим же розпорядженням передано зазначену земельну ділянку у приватну власність [PERSON] , надано ТОВ «Кадастр ГЕО» дозвіл на встановлення межі земельної ділянки та зони обмежень в натурі та виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку. Зазначене розпорядження грубо порушує його права, як власника земельних ділянок площею 0,1016 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0041) та площею 0,12 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0014), оскільки: обмежує право позивача вільно користуватись своїми ділянками; ставить можливість реалізації прав позивача як власника земельних ділянок від волі [PERSON] , якому фактично земельна ділянка виділена за рахунок проїздів до земельних ділянок позивача. покладає на позивача додаткові обов`язки, що не передбачені законодавством, а саме узгоджувати можливість проїзду (проходу) до своїх ділянок з новим власником проїздів, а саме [PERSON] затверджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину [PERSON] , який не відповідає вимогам закону та без погодження меж з сусідніми землевласниками, в тому числі і з попереднім власником ділянок позивача - [PERSON] . Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] розроблено на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29.10.2008 № 1674. В пояснювальній записці до технічної документації на підставі якого відповідачу [PERSON] надано у власність земельну ділянку, зазначено, що «Місцеположення кутів зовнішніх меж земельної ділянки детально досліджено і встановлено в натурі по фактичному їх положенню на місцевості в присутності землевласника та суміжних землекористувачів». В даному випадку ні позивачу, ні попереднім власникам його земельних ділянок, які є суміжними по відношенню до ділянки відповідача [PERSON] не було запропоновано погодити межі, які вочевидь на вимогах закону не ґрунтуються. Суміжні землевласники ніколи б не погодили межі земельної ділянки відповідача, якою їхні ділянки фактично беруться в кільце, позбавляючи можливості вільного доступу до них та які виділено за рахунок проїзду до ділянок позивача. Зазначене підтверджується наданим суду висновком експертного дослідження Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № ЕД-19-20/22342-03 від 31.07.2020 року, відповідно до якого: Земельні ділянки [PERSON] площею 0,1016 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0041) та площею 0,12 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0014) розташовані у внутрішньому контурі земельної ділянки [PERSON] площею 0,8043 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0050). Доступ, прохід (проїзд) до належних [PERSON] земельних ділянок площею 0,1016 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0041) та площею 0,12 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0014) неможливий будь-яким іншим чином, окрім як через земельну ділянку [PERSON] площею 0,8043 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0050). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки [PERSON] в натурі (на місцевості) площею 0,8043 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0050), розроблена ТОВ «Земельний альянс», не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування. Виділення у власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки за рахунок проїздів до його земельних ділянок не відповідає вимогам ДБН 360-92**, які затверджені наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 р. N 44 та є чинними, як на момент затвердження технічної документації відповідача, так і станом на момент звернення з до суду з зазначеним позовом. У відповідності до вимог п. 3.47* зазначених ДБН на територіях дачних та садівницьких поселень трасування доріг і проїздів, розміщення вбудовано-прибудованих або окремо розташованих гаражів, дачних та садових будинків, інших споруд та відстані між ними слід приймати у відповідності з вимогами розділів "Садибна забудова" та "Протипожежні вимоги" (додаток 3.1). Пунктом 2* Додатку 3.1 встановлено, що при проектуванні проїздів і пішохідних шляхів необхідно забезпечувати можливість проїзду пожежних машин до житлових і громадських будинків, у тому числі із вбудованоприбудованими приміщеннями, і доступ пожежників з автодрабин і автопідйомників у будь-яку квартиру чи приміщення. Відстань від краю проїзду до стін будинку, як правило, слід приймати 5 - 8 м для будинків до 9 поверхів і 8 - 10 м для будинків 9 поверхів і вище. Ширина проїзду повинна бути не менше 3,5 м. Отже, надавши у власність відповідача [PERSON] спірну земельну ділянку Обухівська районна державна адміністрація порушила зазначені вимоги ДБН щодо необхідності дотримання вимог про наявність проїздів. На підставі вищевикладеного, вважає, що належним способом захисту його права на вільне та відкрите користування своїми земельними ділянками буде визнання незаконним та скасування розпорядження Обухівської районної державної адміністрації, якою затверджено технічну документації про надання у власність [PERSON] спірної земельної ділянки та скасування запису про зазначене право. Оскаржуване розпорядження Обухівської районної державної адміністрації стало підставою для реєстрації права власності відповідача [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Так, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41801888 від 26.06.2018 року приватним нотаріусом Саєнко Е.В. в державний реєстр було внесено відповідний запис про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. Отже, відповідач [PERSON] незаконно набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:056:0050 з 26.06.2018 року, тому враховуючи викладене він вимушений звернутися до суду з даним позовом. 23 жовтня 2020 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадженні у цивільній справі, проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадженні та призначення підготовчого провадження у справі. 22 грудня 2020 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Пояснив, що позивач є власником 2 земельних ділянок, відповідачу виділено у власність земельну ділянку, при цьому межі із суміжними землевласниками погоджено не було, внаслідок чого земельна ділянка відповідача знаходиться на місця проїзду до земельної ділянки позивача, а тому у зв`язку з тим, що позивач фактично не має вільного доступу до земельної ділянки, яка належить йому на праві власності, що відповідно порушує його права власника. Обухівської районною державною адміністрацією незаконно було виділено земельну ділянку відповідачу [PERSON] , технічна документація виконана не повно, межі земельної ділянки із суміжними землевласниками не погоджувались та не встановлювались, а відтак земельна ділянка позивача фактично взята у кільце, що перешкоджає йому вільно володіти і користуватися належною йому земельною ділянкою, оскільки до неї не можливо пройти чи проїхати. Земельна ділянка відповідача була виділена з порушенням чинного законодавства. Позивач дізнався про порушення свого права в 2018 році, оскільки інформації про земельну ділянку відповідача не було, межових знаків також встановлено не було. Вважав звернення з даним позовом до суду належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Пояснив, що [PERSON] є неналежним позивачем, а тому ніякі його права внаслідок дій відповідача не порушуються. Накладок земельних ділянок там не має. Відповідач будь-яким чином не перешкоджав і не перешкоджає позивачу користуватися належною йому земельною ділянкою, до земельної ділянки позивача є вільний доступ. Оскаржуване рішення Обухівської РДА було винесено раніше, ніж позивач став власником земельної ділянки. В акті позивач не повідомляв про наявність в нього претензій щодо межових знаків. Експертиза не проводилась. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва накладено арешт на земельні ділянки в рамках проведення досудового розслідування. Відповідачу [PERSON] вказана земельна ділянка була виділено законно за рахунок земель ОСГ, і це не проїзд. Про наявність будь-яких інших проїздів йому не відомо. Про те, як узгоджувались межі йому також нічого не відомо. Копії доказів вважав сумнівними. Також пояснив, що поповичем пропущено строк позовної давності. Представник відповідача Обухівської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. При розгляді позовної заяви та вирішенні судового спору по суті поклався на розсуд суду просив прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства. Вислухавши представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачеві [PERSON] на праві власності належать земельні ділянки площею 0,1016 га, кадастровий номер 3223151000:04:056:0041 та площею 0,12 га, кадастровий номер 3223151000:04:056:0014. Зазначені земельні ділянки придбані позивачем на підставі договорів купівлі продажу. 22 квітня 2013 року між позивачем та продавцем [PERSON] укладено договір купівлі продажу, відповідно до якого позивач придбав земельну ділянку площею 0,12 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0014). Зазначена земельна ділянка належала продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №576845, виданого Обухівським районним відділом земельних ресурсів 03 травня 2007 року, договору купівлі-продажу, серія та номер: № 7385 виданий 30 грудня 2006 року 22 травня 2013 року між позивачем та продавцем [PERSON] укладено договір купівлі продажу, відповідно до якого позивач придбав земельну ділянку площею 0,1016 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0041). Зазначена земельна ділянка належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 18 квітня 2013 року, виданого Реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області. Підстава виникнення права власності: заява про поділ земельної ділянки, державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 596800 від 18 травня 2007 року, договір купівлі-продажу, серія та номер: № 7257 виданий 30 грудня 2006 року. Отже, право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:056:0041 та 3223151000:04:056:0014 за попереднім власником було набуто 03 травня 2007 року та 30 грудня 2006 року відповідно, що підтверджується наданими суду вищезазначеними договорами купівлі-продажу. Згідно з планом меж земельної ділянки площею 0,12 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0014) станом на 30 грудня 2006 року, тобто на момент її придбання у власність попереднім власником - [PERSON] , ділянка з двох сторін межувала з землями загального користування - проїздами, а саме від «Б» до «В» та від «Г» до «А». Згідно з планом меж земельної ділянки площею 0,1016 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0041), заявою про поділ земельної ділянки (кадастровий номер 3223151000:04:056:0015), планом меж земельної ділянки кадастровий номер 3223151000:04:056:0015, з якої в порядку поділу було утворено земельну ділянку кадастровий номер 3223151000:04:056:0041, станом на 30 грудня 2006 року, тобто на момент її придбання у власність попереднім власником - [PERSON] , ділянка з двох сторін межувала з землями загального користування - проїздами, а саме від «Б» до «В» та від «Г» до «А». Відповідно до частини першої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно із частиною другою статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтями 321, 393 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. Всупереч вищезазначеним законодавчим вимогам, Обухівська районна державна адміністрація своїм розпорядженням № 1674 від 29.10.2008 року затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину [PERSON] для ведення особистого селянського господарства площею 0,8043 га на території Української міської ради Обухівського району Київської області. Цим же розпорядженням передано зазначену земельну ділянку у приватну власність [PERSON] , надано ТОВ «Кадастр ГЕО» дозвіл на встановлення межі земельної ділянки та зони обмежень в натурі та виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку. Зазначене розпорядження грубо порушує права позивача як власника земельних ділянок площею 0,1016 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0041) та площею 0,12 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0014), оскільки обмежує право позивача вільно користуватись своїми ділянками; ставить можливість реалізації прав позивача як власника земельних ділянок від волі [PERSON] , якому фактично земельна ділянка виділена за рахунок проїздів до земельних ділянок позивача; покладає на позивача додаткові обов`язки, що не передбачені законодавством, а саме узгоджувати можливість проїзду (проходу) до своїх ділянок з новим власником проїздів, а саме [PERSON] ; затверджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину [PERSON] , який не відповідає вимогам закону та без погодження меж з сусідніми землевласниками, в тому числі і з попереднім власником ділянок позивача - [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України. Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Відповідно до частин шостої та сьомої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності, зокрема, для особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, визначеної статтею 121 цього Кодексу, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] розроблено на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29.10.2008 № 1674. Згідно із ст. 29 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов`язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. Документація із землеустрою розробляється на основі завдання на розробку відповідного виду документації, затвердженого замовником. Склад, зміст і правила оформлення кожного виду документації із землеустрою регламентуються відповідною нормативно-технічною документацією з питань здійснення землеустрою. Статтею 198 Земельного Кодексу України встановлено, що для визначення та відновлення меж земельних ділянок проводиться комплекс робіт (кадастрова зйомка), які включають, зокрема, геодезичне встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. В пояснювальній записці до технічної документації на підставі якого відповідачу [PERSON] надано у власність земельну ділянку, зазначено, що «Місцеположення кутів зовнішніх меж земельної ділянки детально досліджено і встановлено в натурі по фактичному їх положенню на місцевості в присутності землевласника та суміжних землекористувачів». При цьому, межі земельної ділянки, визначені за зазначеним проектом землеустрою із суміжними власниками та користувачами не погоджені, що не відповідає приписам ст. 198 Земельного кодексу України. За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376). Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акту погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акту, а з мотивів відмови. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18). Велика Палата у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18) та у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18) вказувала про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акту погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акту, а із мотивів відмови. Зі змісту зазначених правових висновків Великої Палати Верховного Суду вбачається, що саме по собі не погодження суміжними землевласниками меж земельної ділянки, яку планується передати у власність фізичній особі, не є підставою до відмови в затвердженні відповідної технічної документації, за виключенням випадків, коли таке не погодження є обґрунтованим. В даному випадку ні позивачу, ні попереднім власникам його земельних ділянок, які є суміжними по відношенню до ділянки відповідача [PERSON] не було запропоновано погодити межі, які вочевидь на вимогах закону не ґрунтуються. Доводи позивача про те, що суміжні землевласники не погоджували межі земельної ділянки відповідача, якою їхні ділянки фактично беруться в кільце, позбавляючи можливості вільного доступу до них та які виділено за рахунок проїзду до ділянок позивача, суд визнає переконливими і обгрунтованими. Зазначене підтверджується наданим суду висновком експертного дослідження Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № ЕД-19-20/22342-03 від 31.07.2020 року, відповідно до якого: 1.Земельні ділянки [PERSON] площею 0,1016 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0041) та площею 0,12 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0014) розташовані у внутрішньому контурі земельної ділянки [PERSON] площею 0,8043 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0050). 2.Доступ, прохід (проїзд) до належних [PERSON] земельних ділянок площею 0,1016 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0041) та площею 0,12 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0014) неможливий будь-яким іншим чином, окрім як через земельну ділянку [PERSON] площею 0,8043 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0050). 3.Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки [PERSON] в натурі (на місцевості) площею 0,8043 га (кадастровий номер 3223151000:04:056:0050), розроблена ТОВ «Земельний альянс», не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування. Крім того, виділення у власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки за рахунок проїздів до земельних ділянок позивача не відповідає вимогам ДБН 360-92**, які затверджені наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 р. N 44 та є чинними, як на момент затвердження технічної документації відповідача, так і станом на момент звернення з до суду з даним позовом. У відповідності до вимог п. 3.47* зазначених ДБН на територіях дачних та садівницьких поселень трасування доріг і проїздів, розміщення вбудовано-прибудованих або окремо розташованих гаражів, дачних та садових будинків, інших споруд та відстані між ними слід приймати у відповідності з вимогами розділів "Садибна забудова" та "Протипожежні вимоги" (додаток 3.1). Пунктом 2* Додатку 3.1 встановлено, що при проектуванні проїздів і пішохідних шляхів необхідно забезпечувати можливість проїзду пожежних машин до житлових і громадських будинків, у тому числі із вбудованоприбудованими приміщеннями, і доступ пожежників з автодрабин і автопідйомників у будь-яку квартиру чи приміщення. Відстань від краю проїзду до стін будинку, як правило, слід приймати 5 - 8 м для будинків до 9 поверхів і 8 - 10 м для будинків 9 поверхів і вище. Ширина проїзду повинна бути не менше 3,5 м. Отже, надавши у власність відповідача [PERSON] спірну земельну ділянку Обухівська районна державна адміністрація порушила зазначені вимоги ДБН щодо необхідності дотримання вимог про наявність проїздів. На підставі вищевикладеного, позивач вважає, що належним способом захисту його права на вільне та відкрите користування своїми земельними ділянками буде визнання незаконним та скасування розпорядження Обухівської районної державної адміністрації, якою затверджено технічну документації про надання у власність [PERSON] спірної земельної ділянки та скасування запису про зазначене право. Суд погоджується з такими доводами позову та вважає їх обґрунтованими, оскільки вони узгоджуються із сукупністю наявних у справі доказів. Визначені способи захисту порушеного права позивача відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, які є актуальними. Так, у п. 33 Постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин можна оспорювати з погляду його законності, а вимогу про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядати за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У цьому разі вказану вимогу можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою заявлення зазначеної позовної вимоги є оскарження речового права (права власності), що виникло у фізичної особи внаслідок реалізації відповідного рішення ради. Тобто, якщо на підставі рішення органу місцевого самоврядування фізична особа набула речове право на земельну ділянку, вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивача. Оскаржуване розпорядження Обухівської районної державної адміністрації стало підставою для реєстрації права власності відповідача [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Так, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41801888 від 26.06.2018 року приватним нотаріусом Саєнко Е.В. в державний реєстр було внесено відповідний запис про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. Згідно з вимогами ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, відповідач [PERSON] незаконно набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:056:0050 з 26.06.2018 року. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] до використання спірної земельної ділянки за цільовим призначенням не приступав. Враховуючи конфігурацію виділеної [PERSON] земельної ділянки, яка охоплює кільцем декілька належних іншим особам земельних ділянок, в тому числі дві належні позивачеві земельні ділянки, відомості про суміжних землекористувачів, зазначені у поданих суду правовстановлюючих документах та технічній і землевпорядній документації, суд погоджується із доводами позову про те, що фактично Обухівською райдержадміністрацією виділено у приватну власність [PERSON] єдиний проїзд, дорогу загального користування, яка забезпечує доступ значної кількості землевласників до їхніх земельних ділянок, набутих у власність раніше ніж [PERSON] , що стосується зокрема і особистих прав позивача як одного із таких власників на користування своєю власністю, оскільки іншого доступу до належних позивачеві земельних ділянок, окрім як безпосередньо через виділену [PERSON] земельну ділянку не існує. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, який є актуальним на момент звернення до суду з зазначеним позовом - рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на момент ухвалення постанови Великої палати та абзац 2 та 3 ч. 3 статті 26 зазначеного Закону на даний момент). Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) і підстав відступати від цього рішення не вбачається. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України - при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, у відповідності до зазначених правових висновків Верховного суду в контексті заявленого позову належним способом захисту прав позивача є: визнання рішення незаконним та його скасування (Постанова Великої Палати у справі № 487/10132/14-ц), скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (Постанова Великої Палати у справі № 802/1340/18-а), належним відповідачем за вимогою про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності є особа, право чи обтяження якої зареєстровано (Постанова Великої Палати у справі № 823/2042/16). Згідно ч. 3 ст. 102 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. Державній реєстрації відповідно до ч. 4 ст. 15 вказаного закону підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до ч.1.ст.24 вказаного закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене речове право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно ч.2.ст.26 вище зазначеного закону запис про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав. Згідно з Висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у Постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823-2042/16, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржуваних ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, як здійснено реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсним правочинів, на підставі яких прийняте оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис. Звернувшись до суду з позовом, в тому числі і про скасування запису про державну реєстрацію права власності, позивачем надано відповідні докази того, що внесення запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно порушує його речове право користування земельною ділянкою. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про державний земельний кадастр» (далі - Закон), пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень якого визначено, що у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. Відповідно до вимог статті 9 Закону внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідно до вимог статті 11 Закону відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів. Згідно із статтею 15 Закону до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі тощо. Крім того, згідно вимог статті 16 Закону кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі і може бути скасований лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. За змістом статті 24 Закону державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпункту «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Повідомлення про зареєстровані (припинені) речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в тому числі і за рішенням суду надходить з органів реєстру речових прав, після чого відомості вносяться у Поземельну книгу. Пунктом 130 Порядку ведення Державного земельного кадастру (далі «Порядок») затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 №1051 передбачено, що відомості (зміни до них) про нового власника, користувача земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вносяться до Поземельної книги Державним кадастровим реєстратором відповідно до пункту 113 цього Порядку. В пункті 113 Порядку зазначено, що після отримання від органу державної реєстрації прав інформації в порядку інформаційного обміну Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить інформацію про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі. Отже, після скасування права на землю органами реєстру прав, державний кадастровий реєстратор отримає в порядку інформаційного обміну інформацію про скасування права, відповідно до чого і внесе зміни до Поземельної книги. Іншого порядку державної реєстрації, видачі державних актів чи скасування їх державної реєстрації законами України або прийнятими на їх підставі підзаконними нормативно - правовими актами, не встановлювалось. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною першою ст. 155 Земельного кодексу України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Оскільки оскаржуване розпорядження Обухівської райдержадміністрації було винесено незаконно без достатніх правових і фактичних підстав, порушує права та законні інтереси позивача, доводи позову суд вважає обґрунтованими і такими, що узгоджуються із сукупністю наявних у справі доказів. На противагу цьому відповідачі викладених у позові обставин і доводів підставно не спростували, а заперечення відповідача [PERSON] є непереконливими і необґрунтованими. Інший відповідач взагалі проти позову не заперечив та від участі в судовому розгляді ухилився. У відповідності до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи викладене, суд вважає, що під час судового розгляду знайшли об`єктивне підтвердження доводи позову про порушення прав та законних інтересів позивача як власника земельних ділянок, а також про незаконне набуття [PERSON] права приватної власності на проїзди, які повинні перебувати у загальному користуванні та забезпечують доступ до земельних ділянок інших власників, в тому числі і належних позивачеві земельних ділянок. Обраний позовом спосіб захисту порушених прав позивача суд вважає належним, достатнім та ефективним. Враховуючи викладене, порушені права позивача підлягають судовому захисту та відновленню в судовому порядку. За таких обставин, суд вважає, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 1674 від 29 жовтня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Української міської ради Обухівського району» слід визнати протиправними та скасувати. Відтак підлягають скасуванню рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Еліни Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41801888 від 26 червня 2018 року та запис в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер 26803008 про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,8043 га, кадастровий номер 3223151000:04:056:0050, розташовану на території Української міської ради Обухівського району Київської області, що був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41801888 від 26 червня 2018 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Еліною Володимирівною, оскільки ця позовна вимога є похідною від першої задоволеної вимоги позивача. При цьому, підстав для застосування строку позовної давності за заявою представника відповідача суд не вбачає, оскільки на підтвердження своєї заяви відповідач доказів не подавав, а матеріалами справи підтверджуються посилання позивача про те, що він дізнався про своє порушене право лише 26.06.2018 року. Зокрема, суд вважає переконливими доводи позивача про те, що раніше він не міг дізнатись про порушення своїх прав, оскільки він або попередні власники не підписували акт погодження меж земельної ділянки, оскаржуване розпорядження райдержадміністрації не оприлюднювалось, у публічній кадастровій карті відомості про виділену [PERSON] були відсутні, межові знаки на місцевості були відсутні, ознак користування [PERSON] на місцевості не було. Будь-якими доказами це не спростовано. Відтак строки звернення з цим позовом до суду не пропущено, тому наслідки спливу позовної давності судом не застосовуються. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а відповідачі їх не спростували, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. Правомірним суд визнає і вимоги позивача про відшкодування відповідачами понесених ним судових витрат в повному обсязі, оскільки такі вимоги відповідають ст. 141 ЦПК України та підтверджуються наявним в матеріалах справи доказами.

Outcome: approved