Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що їй належить на праві приватної власності домоволодіння та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] . У її домоволодінні 26.03.2009 року зареєстровано відповідача по справі, який є колишнім чоловіком онуки позивача та який не проживає за вказаною адресою з січня 2014 року, особистих речей в будинку не має, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере. За таких обставин, позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивачу належить на праві приватної власності домоволодіння та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу домоволодіння за вказаною адресою від 15.06.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 225, Договору купівлі-продажу земельної ділянки за вказаною адресою від 15.06.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., зареєстрованим в реєстрі за № 226. Відповідач по справі є колишнім чоловіком онуки позивача - [PERSON] , який був зареєстрований у домоволодінні з 26 березня 2009 року, та шлюб з яким було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 09 вересня 2013 року. Відповідач у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] не мешкає з січня 2014 року, особистих речей в квартирі не має, оплату комунальних послуг не здійснює, що підтверджено довідкою квартального комітету № 15 Амур-Нижньодніпровської районної ради від 01.08.2020 року. Згідно з Актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 20.09.2020р. комісія у складі сусідів - [PERSON] , [PERSON] , у присутності голови вуличного комітету [PERSON] та власника будинку [ADDRESS] [PERSON] , оглянули житло за адресою: [ADDRESS] , і склали цей акт про те, що відповідач по справі, який зареєстрований в [ADDRESS] , за цією адресою не проживає з кінця 2013 року по теперішній час, будь-які особисті речі відповідача у житлі за вказаною адресою відсутні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не проживає у житлі понад один рік без поважних причин, а тому є таким, що втратив право користування спірним житлом. Відповідно до ст.141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved