Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Представник позивача - [PERSON] звернувся в суд з вищевказаним позовом в інтересах позивача [PERSON] та просить зняти арешт з належної позивачу 1/ 2 частки квартири [ADDRESS] , який накладено постановою виконавчої служби Інгулецького районного управління юстиції м.Кривого Рогу серії АА №021258 від 13.01.2006 року. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач [PERSON] є власником 1/ 2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, постановою виконавчої служби Інгулецького районного управління юстиції м.Кривого Рогу серії АА №021258 від 13.01.2006 року накладено арешт на все майно належне [PERSON] в тому числі і на 1/ 2 частку вказаної квартири. Листом від 29.07.2019 року начальника Інгулецького ВДВС м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області було відмовлено представнику позивача - [PERSON] у знятті арешту з майна, у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження, за яким була винесена постанова серії АА №021258 від 13.01.2006 року. У зв`язку із закінченням трирічного строку зберігання виконавчих проваджень. Інших відкритих виконавчих проваджень в Інгулецькому відділі ДВС м.Кривий Ріг - немає. Наявність арешту майна [PERSON] обмежує останню у реалізації права розпорядження власним майном. Ухвалою від 03.09.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання (а.с.28). Ухвалою від 30.09.2019 року справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.38). У судове засідання позивач та її представник за довіреністю - Бровко Д.О. не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись судом своєчасно та належним чином. Від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.42). Судом ухвалено про розгляд справи без участі позивача та її представника. Відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений судом своєчасно і належним чином, про причини неявки представника - суду не повідомив, відзив на позов не надав, клопотань про відкладення розгляду справи - не надходило. За таких обставин суд вважає можливим провести заочний розгляд справи відповідно до ст.ст.280-281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 червня 1999 року, виданого органом приватизації: ВАТ «Південний ГЗК» згідно з розпорядженням №1449 від 08.06.1999 року- квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , а також належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] і зареєстрована в Криворізькому БТІ (а.с.27). Згідно договору дарування квартири від 16 березня 2002 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла належну дарувателю на праві приватної власності 1/ 4 частину квартири, загальною площею 61,3 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана 1/ 4 частина квартири зареєстрована Криворізьким БТІ на праві приватної власності за [PERSON] (а.с.25-26). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 17.07.2019 року, слідує, що реєстратором: П`ята криворізька державна нотаріальна контора 13.01.2006 року за №2787954 були внесені відомості про арешт нерухомого майна, а саме: невизначене, все майно боржника [PERSON] , підстава обтяження: постанова [NUMBER] , 13.01.2006 року, Виконавча служба Інгулецького районного управління юстиції м.Кривого Рогу (а.с.23). Із листа начальника Інгулецького відділу ДВС м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області від 29.07.2019 року №13.12-34/18110 слідує, що згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень нв виконанні у відділу перебували на виконанні: судовий наказ №2-н-1031 виданий 04.09.2015 року Інгулецьким районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь КПТМ «Криворіжтепломережа» боргу в розмірі 4525,06 грн. Виконавче провадження завершено 04.10.2016 року у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено на адресу стягувачу; виконавчий лист №2-3102, виданий 10.06.2010 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» боргу в розмірі 5482,56 грн. Виконавче провадження завершено у відповідності до вимог п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено на адресу стягувача. Вищевказані документи повторно до Інгулецького відділу ДВС міста Кривого Рогу ГТУЮ у Дніпропетровській області на примусове виконання не надходили та на виконанні у відділі не перебувають (а.с.8-9,21-22). Також в листі зазначають, що встановити за яким виконавчим провадженням була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА №021258 від 13.01.2006 року не виявилось можливим, оскільки строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки. Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчились, підлягають знищенню. У зв`язку з вищевикладеним заявнику - представнику позивача [PERSON] запропоновано звернутися з відповідним позовом до суду. Оскільки відповідач самостійно вирішити питання про скасування арешту не має можливості, тому позивач звернулась за захистом своїх прав до суду. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно приписів ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до висновку Верховного суду України викладеного у справі №6-26цс 13 від 15 травня 2013 року вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" (2016 року) у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв"язку із закінченням виконавчого провадження. Судом встановлено, що [PERSON] належить 1/ 4 частка квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартир від 16.03.2002 року, а також зазначена квартира належить позивачу та [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.06.1999 року. Позивач має намір розпорядитися належним їй майном, проте через наявність арешту позбавлена такої можливостіу зв`язку з накладенням арешту на все належне їй майно. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Згідно ч.5 ст.59 вказаного закону арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи, що за даними автоматизованої системи виконавчих проваджень відсутні виконавчі провадження стосовно боржника [PERSON] , [INFO] , жодних невиконаних боргових зобов"язань, за якими був накладений арешт - не встановлено, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, державним виконавцем не вчинено дій щодо скасування даних заходів, що обмежує права позивача як власника вказаного майна на розпорядження своєю власністю. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, право позивача підлягає судовому захисту. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] , представника позивача [PERSON] про зняття арешту з майна- 1/ 2 частини квартири - підлягають частковому задоволенню. Слід зняти арешт з належної [PERSON] 1/ 4 частини квартири [ADDRESS] , а також зняти арешт з вказаної квартири, яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В задоволенні іншої частини вимог слід відмовити, оскільки позивачем не доведено суду про належність їй 1/ 2 частини спірної квартири. Понесені судові витрати у справі відносяться на позивача. На підставі ст.41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 328, 391 ЦК України, ст.ст.40, 59 Закону України "Про виконавче провадження", та

Outcome: partial