Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 листопада 2011 року по справі №2-3637/11, цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь [PERSON] - 443344 грн. - боргу; 1700 грн. - сплачений судовий збір; 120 грн. - витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи; 1000 грн. - витрати на правову допомогу, а у задоволенні решти позовних вимог відмолено. Дане рішення набрало законної сили 20 грудня 2011 року. Враховуючи те, що вказаний спір виник між тими ж самими особами, обставини встановлені рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29 листопада 2011 року не підлягають доказуванню в ході розгляду вказаної справи. Відтак, доведеним вважається, що 10 квітня 2009 року, він [PERSON] та [PERSON], уклали Договір позики за умовами якого, він передав у власність відповідачу 40 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду складало 318 800 гривень, а [PERSON]Д, зобов'язався їх йому повернути до 31 листопада 2014 року, щомісячними платежами по 500 доларів США. Крім того, 10 квітня 2009 року між ним та відповідачем у справі укладено інший Договір позики, у відповідності до якого він передав відповідачу 4000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду складало - 31 880 грн., а останній зобов'язався повернути йому вказану суму до 01 вересня 2009 року. Факт передання ним грошових коштів в повному обсязі підтверджується розпискою від 10 квітня 2009 року, яка складена Відповідачем власноручно у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] Незважаючи на це, до теперішнього часу рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 листопада 2011 року по справі № 2-3637/11 не виконане, боржником ніяких сум боргу не повернуто, у зв'язку із чим права позивача значно порушені. Для позивача зазначена сума, отримана відповідачем як позика, є значною, і не виконання відповідачем своїх зобов'язань ставить позивача у вкрай важке матеріальне становище. Таким чином, оскільки визначена рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29 листопада 2011 року сума боргу у розмірі 44 000,00 доларів США до цього часу не повернута, а курс долара США до гривні змінився, з відповідача підлягає стягненню курсова різниця у розмірі 816 200 грн. (44000 доларів США * 26,52 грн. (курс долара США станом на 29 вересня 2017 року) - 44 000 доларів США на 7,97 грн. (курс долара США станом на 19 вересня 2011 року) = 816 200 гривень. Також, звертає увагу на те, що з урахуванням принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також неповернення боргу у передбачений та обумовлений сторонами строк, нереагування Відповідача щодо необхідності виконати зобов'язання, розмір відсотків вважається обгрунтованим на рівні 3% в рік з дня прострочення сплати боргу від суми позики, яку Позивач має право вимагати за прострочення боргу. Так, враховуючи те, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3-ьох процентів від простроченої суми боргу задоволені за час прострочення з 01 червня 2009 рік по 19 вересня 2011 року, на даний час у позивача є право на стягнення з боржника суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення та 3% річних від простроченої суми за період часу з 19 вересня 2011 року по теперішній час - 20 вересня 2017 року. Відтак, з метою захисту своїх прав з відповідача необхідно стягнути суму боргу із врахуванням індексу інфляції та 3% річних від суми боргу за час прострочення. -2- Інфляційні втрати від простроченої суми за період з 19 вересня 2011 року по 20 вересня 2017 року, становлять 312 103 грн., які вирахувані наступним чином: індекс інфляції за жовтень 2011 рік - 100; за листопад 2011 року - 100,1 = 350 грн.; за грудень 2011 року - 100,2 = 701 грн., за 2012 рік - 99,8 = 701 грн.; за 2013 рік - 100,5 =1753 грн.; за 2014 рік - 124,9 = 87319 грн., за 2015 рік - 143,3 =151 844 грн., за 2016 рік - 112,4 =43 484 грн.; за січень 2017 року - 101,1 = 3857 грн.; за лютий 2017 року - 101 = 3507 грн.; за березень 2017 року - 101,8 = 6312 грн.; за квітень 2017 року - 100,9 = 3156 грн.; за травень 2017 року - 101,3 = 4559 грн.; за червень 2017 року - 101,6 = 5611 грн.; за липень 2017 року - 100,2 = 701 грн.; за серпень 2017 року - 99,9 = 350 грн. При цьому, три проценти річних від простроченої суми за період з 19 вересня 2011 року по 20 вересня 2017 року склали 60 490 гривень (по 10520 гривень за 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки, за 9 місяців 2017 року - 7890 гривень). Тому, на підставі вищенаведеного, він ([PERSON]В.) звертається до суду та просить стягнути з [PERSON] на його користь курсову різницю у розмірі 816 200 грн., суму процентів за прострочення боргу за договором позики у розмірі 60 490 грн. та суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення сплати боргу за Договором позики у розмірі 312 103 грн., а також стягнути судові витрати. Позивач - [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить суд їх задоволити. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повторно надіслала на адресу Мукачівського міськрайонного суду заяву, в якій просить розгляд справи відкласти, оскільки знаходиться за межами Закарпатської області, однак будь-яких підтверджень щодо такого до заяви не додала. Крім того, нею було подано відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позовних вимог та їх некоректним викладенням. Так, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 листопада 2011 року по цивільній справі №2-3637/11 набрало законної сили ще 20 грудня 2011 року. Про дане заочне рішення відповідачу стало відомо з позовної заяви та додатків до неї від 29 вересня 2017 року, що була подана позивачем до суду. У позовній заяві позивач вказує на той факт, що до теперішнього часу рішення суду від 29 листопада 2011 року не виконане, відповідачем ніяких сум боргу не повернуто, у зв'язку з чим права позивача значно порушені. Дане твердження не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідач не міг виконати зобов'язання, покладені на нього рішенням суду, оскільки йому взагалі не було відомо про наявність даного рішення. Крім того, позивач не намагався врегулювати даний спір мирним шляхом, претензійні вимоги та заочне рішення на адресу відповідача не надсилались, тобто відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору відсутні. Також позивачем не надано жодного доказу з приводу того, що ним приймалися міри до звернення виконання судового рішення, що набрало законної сили ще 20 грудня 2011 року шляхом видачі виконавчого листа. Крім того, розрахунок заборгованості не відповідає вимогам ЦПК України щодо належності, допустимості та достовірності доказів. В подальшому, позивачем було подано відповідь на відзив. Позивач вважає, що аргументи [PERSON], викладені у відзиві не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, виходячи з наступного. Так, з метою виконання рішення суду від 29 листопада 2011 року, він звернувся до районного відділу ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції. Однак, ним було отримано постанову про закінчення виконавчого провадження від 06 березня 2012 року, у відповідності до п.7 ч.1 ст. 49 ЗУ "Про виконавче провадження". Крім того, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке невиконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Дослідивши матеріали цивільної справи за №2-3637/11 та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 листопада 2011 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, позов задоволено частково та вирішено: "Стягнути з [PERSON] -3- Даниловича, мешканця [INFO] на користь [PERSON], мешканця, м. Ужгород, вул. 8-Березня[ADDRESS] борг в розмірі 443 344 (чотириста сорок три тисячі триста сорок чотири) гривні 00 копійок. Стягнути з [PERSON], мешканця [INFO] на користь [PERSON], мешканця, м. Ужгород, вул. 8-Березня[ADDRESS] сплачений судовий збір в сумі 1 700 (одна тисяча сімсот) гривень 00 копійок та 120 (сто двадцять) гривень витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Стягнути з [PERSON], мешканця [INFO] на користь [PERSON], мешканця, м. Ужгород, вул. 8-Березня[ADDRESS] витрати на правову допомогу в розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень.В іншій частині позовних вимог - відмовити." (а.с.11-13). Частиною 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що рішення суду у господарській, цивільній, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, вищенаведеним рішенням суду встановлено, що 10 квітня 2009 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] кошти в сумі 40 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 10 квітня 2009 року, які зобовязався повернути до 31 листопада 2014 року, щомісячними платежами по 500 доларів США. Крім того даною розпискою пердбачено, що у випадку прострочення платежу на один календарний місяць, позивач має право вимагати від [PERSON] дострокового повернення боргу із врахуванням виплачених сум коштів та в межах заходів передбачених законодавством. Також встановлено, що 10 квітня 2009 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] кошти в сумі 4000 доларів США, що підтверджується розпискою від 10 квітня 2009 року, які зобовязався повернути до 01 вересня 2009 року, але на даний час зобовязання не виконав. Таким чином загальна сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, становить 443 344 (чотириста сорок три тисячі триста сорок чотири) гривні. З доданих позивачем матеріалів також вбачається, що він, як стягувач, 22 грудня 2011 року звертався до районного відділу ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа №2-3637/11 від 29 листопада 2011 року, який виданий Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON] на його користь 446 164 гривень. Постановою головного державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] від 19 січня 2012 року було відкрито виконавче провадження ВП № 30801625 за виконавчим листом №2-3637/11 від 29 листопада 2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] - 448 984 гривень. Однак, Постановою головного державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] від 06 березня 2012 року, вищевказане виконавче провадження ВП №30801625 було закінчено у зв'язку з тим, що боржника [PERSON] визнано банкрутом. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Частиною 1 статті 549 Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Правилами статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, а відповідно до частини 1 статті 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. -4- Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. З статті 1048 Цивільного кодексу України вбачається, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а статтею 599 цього Кодексу встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Також необхідно звернути на статтю 625 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з аналізу практики застосування статті 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, слід зазначити, що ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Тому відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, є правомірним. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України №6- 113цс14 від 01.10.2014 року. Так, рішенням Мукачівського міськрайонного суду позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми боргу задоволено за час прострочення з 01 червня 2009 року по 19 вересня 2011 року. Тому, позивач має право на стягнення з боржника суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення та 3 % річних від простроченої суми за період часу з 19 вересня 2011 року по 20 вересня 2017 року. Інфляційні втрати від простроченої суми за період з 19 вересня 2011 року по 20 вересня 2017 року, становлять 312 103 гривень та які складаються з: - індекс інфляції за жовтень 2011 рік 100 %; - індекс інфляції за листопад 2011 року - 100,1% = 350 грн.; - індекс інфляції за грудень 2011 року - 100,2 = 701 грн.; - індекс інфляції за 2012 рік - 99,8 % = -701 грн.; - індекс інфляції за 2013 рік 100,5 % = 1753 грн.; - індекс інфляції за 2014 рік 124,9 % = 87 319 грн.; - індекс інфляції за 2015 рік - 143,3 % = 151 844 грн.; - індекс інфляції за 2016 рік 112,4 % = 43 484 грн.; - індекс інфляції за січень 2017 року - 101,1 % = 3857 грн.; -5- - індекс інфляції за лютий 2017 року 101 % = 3507 грн.; - індекс інфляції за березень 2017 року 101,8 % = 6312 грн.; - індекс інфляції за квітень 2017 року 100,9 % = 3156 грн.; - індекс інфляції за травень 2017 року - 101,3 % = 4559 грн.; - індекс інфляції за червень 2017 року - 101,6 % = 5611 грн.; - індекс інфляції за липень 2017 року 100,2 % = 701 грн.; - індекс інфляції за серпень 2017 року - 99,9 % = -350 грн. При визначенні розміру інфляційних втрат, суд бере до уваги те, що поданий позивачем розрахунок відповідає дійсному розміру вирахуваних інфляційних втрат, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення. Крім того, що стосується вимоги про стягнення трьох процентів річних, то вони також підлягають до задоволення. Три проценти річних від простроченої суми за період з 19 вересня 2011 по 20 вересня 2017 року склали 60 490 гривень (по 10520 гривень за 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки та за дев'ять місяців 2017 року - 7890 гривень). З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають до задоволення. Що стосується вимоги щодо стягнення курсової різниці у розмірі 816 200 гривень, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави. Згідно Наказу Міністерства фінансів від 10.08.2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 цього Наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах. В свою чергу, згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, разом з тим, навіть при наявності судового рішення, як акту правосуддя, але яке не виконано - зобовязання (в т.ч. грошове) є чинним. (ВГСУ від 09 серпня 2016 року у справі № 924/167/16 та п.п.5.4,7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань"). Статтею 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року в справі № 3-62гс11, від 26 грудня 2011 року в справі № 3-141гс11 та від 7 жовтня 2014 року в справі № 3-133гс14 та підтверджена судовою практикою Вищого господарського суду України від 03 серпня 2016 року, справа № 924/1968/15. Згідно позиції Вищого господарського суду України від 26 квітня 2016 року у справі №920/1621/15 відповідно до якої передбачено, що приписами ст.ст. 204, 524, 533, 599, 625, 629 ЦК України не заборонено одночасне стягнення інфляційних втрат та курсової різниці, правова природа яких є різною. Однак, відсутність відомостей із офіційного сайту Національного банку України щодо коливання курсу валюти по відношенню до національної валюти України є підставою для відмови в позові (ВГСУ від 09 березня 2016 року у справі № 910/9976/15 та від 20 квітня 2016 року у справі № 922/5514/15). Всупереч наведеному, на підтвердження коливання курсу валюти по відношенню до національної валюти України позивачем не додано відомостей із офіційного сайту НБУ, а наведений ним розрахунок у позовній заяві є незрозумілий та нічим не підтверджений. -6- З огляду на наведене, у задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved