Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач в особі Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилаючись на те, що між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] 22 липня 2007 року був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в сумі 3 608 грн. 40 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 12, 00 % (відсотків) річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів, що відповідає дії платіжної картки, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів. Позивач виконав свої зобов»язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, проте відповідач не належним чином виконує умови договору, й станом на 15 грудня 2016 року загальна заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором становить 101 513 грн. 46 коп., яка складається з наступних складових: заборгованість за кредитом - 3 598 грн. 40 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 61 546 грн. 14 коп., 265 грн. 23 коп. - заборгованість за комісією, 36 103 грн. 69 коп. - заборгованість за пенею. В судове засідання позивач не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов»язань за кредитним договором та його умов, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи, що ним обумовлений договір не укладався, будь-яких зобов»язальних правовідносини з позивачем, як банківською становою, він не має. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача, третьої особи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення відповідача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що як вбачається із матеріалів справи, між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] 22 липня 2007 року був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в сумі 3 608 грн. 40 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 12, 00 % (відсотків) річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів, що відповідає дії платіжної картки, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року у порядку забезпечення доказів судом витребувано у ПАТ КБ «Приватбанк» належним чином завірену копію паспорта [PERSON], [INFO], у належному вигляді - з можливістю візуалізації фотокартки особи, та заяву від 22.07.2007 року, заповнену [PERSON] на бланку ПАТ КБ «Приватбанк» «Новий кредит + Кредитка» - анкета позичальника про отримання кредиту із заповненими анкетними даними про отримувача кредиту - [PERSON], й інші матеріали крединої справи (а.с. 47-48). Як вбачається із витребуваних матеріалів кредитної справи, встановлено, що надана суду ПАТ КБ «Приватбанк» копія паспорта [PERSON], [INFO], виданого Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 15 вересня 2004 року - особи, яка отримувала кредит (а.с.63-64), не відноситься до особи відповідача, й при візуалізації за зовнішніми ознаками обличчя уцілому не відповідає його особі - [PERSON], [INFO], що підтверджується його паспортом, виданим Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 30 вересня 2009 року (а.с. 40-41). Й згідно фотознімків вказаних осіб - є різними особами. Відповідно суд приходить до висновку про те, що даний відповідач не може відповідати за зобов»язаннями, до яких він не причетний, оскільки свого волевиявлення на його вчинення не надавав. Так, матеріали кредитної справи містять копію паспорта особи, яка не відноситься до особи відповідача, й відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 215 ЦК України такий правочин є недійсним (нікчемним), відтак у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Так, відповідно ч.ч.1, 2 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відтак, суд встановивши природу недійсного (нікчемного) правочину, відмовляє у задоволенні цього позову. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 6, 526, 527, 530, 627, 1050, 1054 й ст. 203, ч.ч.1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, з урахуванням Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,

Outcome: dismissed