Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

23 листопада 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Кривоозерської селищної ради Миколаївської області про визнання права на: - 1/2 частку(пай) у землі, яка перебуває в колективній власності АТ ім.Шевченка с.Криве Озеро-3 Кривоозерського району Миколаївської області, розміром 3.30 в умовних кадастрових гектарах, належне [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК №0111875, виданого Кривоозерською районною державною адміністрацією 21 січня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №875; - 1/2 частку(пай) у землі, яка перебуває в колективній власності АТ ім.Шевченка с.Криве Озеро-3 Кривоозерського району Миколаївської області, розміром 3.30 в умовних кадастрових гектарах, належне [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК №0111874, виданого Кривоозерською районною державною адміністрацією 21 січня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №874, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Посилаючись на те, що Кривоозерською держнотконторою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із втратою оригінала правовстановлюючого документа, позивач просила про задоволення позовних вимог. В підготовче засідання сторони не з`явилися. Позивач [PERSON] подала до суду клопотання, в якому просила розглянути справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача - Кривоозерська селищна рада, згідно письмової заяви, просив розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти розгляду справи по суті, прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Відповідно до положень ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З урахуванням положень ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу в без участі сторін, на підставі наявних у справі матеріалів, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду спору. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого батька - [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Кривоозерською сільською радою Кривоозерського району Миколаївської області 03 грудня 2009 року(а.с.9), даними свідоцтва про народження [PERSON] , серія [NUMBER] , виданого Кривоозерською 2 сільською радою Кривоозерського району Миколаївської області 17 червня 1968 року(а.с.10), даними спадкової справи №81/2010, заведеної Кривоозерською державною нотаріальною конторою 01 квітня 2010 року(а.с.22-38). Згідно положень ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно даних свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №702 від 31 березня 2009 року підтверджується право на: 1/2 частку(пай) у землі, яка перебуває в колективній власності АТ ім.Шевченка с.Криве Озеро-3 Кривоозерського району Миколаївської області, розміром 3.30 в умовних кадастрових гектарах, належне [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК №0111875, виданого Кривоозерською районною державною адміністрацією 21 січня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №875; 1/2 частку(пай) у землі, яка перебуває в колективній власності АТ ім.Шевченка с.Криве Озеро-3 Кривоозерського району Миколаївської області, розміром 3.30 в умовних кадастрових гектарах, належне [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії МК №0111874, виданого Кривоозерською районною державною адміністрацією 21 січня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №874(а.с.14). Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно п.3.5 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Пунктом 5 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року, визначено, що положення книги шостої цього кодексу (Спадкове право) застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була ніким прийнята із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] заповіт на випадок його смерті не складався, що підтверджується даними інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №23314656 від 01 квітня 2010 року(а.с.27). Положеннями ст.1217, ч.1 ст.1222, ст.1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно положень ст.1258, ч.1 ст.1265 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності до нормативних положень статей 1216, 1218, 1222, 1268 Цивільного кодексу України право власності спадкодавця на нерухоме майно переходить до його спадкоємців, яким є позивач, та у зв`язку з наявністю об`єктивних перешкод в оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку, її права підлягають захисту в судовому порядку. Нормативне положення ст.1 ЦПК України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно положень ст.13 Конституції України, ст.ст.152-153 Земельного Кодексу України держава забезпечує громадянам і юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Відповідно до положень ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Згідно з положеннями ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. В силу ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Виходячи із сформованої практики цього ж Суду, ст.1 Протоколу до Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод, держава, по своїй суті, є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Виходячи із положень книги 6 Цивільного кодексу України, спадкове право захищає власність фізичних осіб, позивач є спадкоємцем за законом, усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, становитиме майно позивача виходячи із законодавчого визначення спадкових правовідносин, суб`єктом яких вона є. Враховуючи досліджені матеріали справи, а також ту обставину, що відповідач не заперечував проти задоволення вимог позивача, з урахуванням норм європейського законодавства, суд приходить до висновку у необхідності задоволення позову в повному обсязі, оскільки таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а і справедливості.

Outcome: approved