Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, стягнення 10 000,00 грн. моральної шкоди та 500,00 грн. витрат на правову допомогу. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в соціальній мережі, Фейсбуці, відповідачем [PERSON] викладено про позивача недостовірну інформацію, яку 03.10.2015 року опубліковано на сторінці сайту: версії IF-UA, наступного змісту: Знаю, що Фейсбук мало впливає на вибір громадян у голосуванні та інформативну користь приносить. У свій час мною було зафіксоване правопорушення за участі даного кандидата([PERSON]). Потім з додатковими зусиллями вийшло добитись штрафу. Як виявилось [PERSON] не достатньо цього уроку, і він написав на мене заяву в міліцію про погрози спалити йому хату. Як доказ предявив СМС з інтернету ніби від мого імені. Я пояснення міліції, звичайно, надав про мою непричетність до цього, але чи має моральне право людина, полковник запасу, між іншим, яка порушує ПДР бути обраним. Та звичайно, що має. Всі ми час від часу порушуємо. З ким не буває. Але лжесвідчення і брехливі заяви з метою ницої помсти… Думаю ні. Очищення від таких непорядних кандидатів - нормальний процес для будь-якої політичної партії. Розповсюдженням неправдивої інформації в соціальній мережі [PERSON] принизив честь і гідність позивача як громадянина, учасника бойових дій в Республіці Афганістан та на території колишньої Югославії. Дана інформація є негативною. В результаті цілеспрямованих дій відповідача щодо поширення вищезазначеної недостовірної інформації, було підірвано честь, гідність і ділову репутацію позивача, чим було спричинено значну моральну шкоду витрати немайнового характеру внаслідок приниження честі, гідності і ділової репутації як публічного громадського діяча, ускладнення подальшого активного громадсько-політичного життя, ускладнення стосунків із виборцями, що негативно сприймають нібито вчинені позивачем дії і поширену інформацію. Внаслідок душевного хвилювання погіршився стан його здоровя, позивач втратив сон, спокій, змушений звернутись до лікаря та пройти курс лікування. Погіршився морально-психологічний стан. Такі моральні страждання та переживання впливають на відносини у сімї, оскільки, позивач постійно знаходиться у стані нервового збудження. Моральну шкоду оцінює в розмірі 10 000 грн. 30.05.2016 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення розміру витрат на правову допомогу, а саме, загальна вартість наданих послуг становить 1 700 грн. (а.с. 107, 108). В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Просили позов задоволити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні вимоги позову заперечили та просили суд в задоволенні позову відмовити. Вважають позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими, оскільки, позивач посилаєтся на те, що він був кандидатом в депутати до Івано-Франківської міської ради на чергових місцевих виборах 2015 року, займає активну громадську позицію, є громадським діячем. А тому, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідної дійсності(на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується моральної шкоди, позивач зазначив, що переніс певні моральні страждання… Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів того що його діагноз та лікування спричинені саме через публікацію тексту в мережі Інтернет. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, переглянувши відеозапис, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. З таким правом кореспондується обов'язок, визначений ст. 68 Конституції України про недопустимість посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати, передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки, воно повязане обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 269, ч. ч. 1, 6 ст. 277 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. п. 6, 15 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Негативною, в розумінні ст. 277 ЦК України слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В справі, що розглядається поширення інформації в соціальній мережі, зокрема, «Фейсбуці» та опублікована 03.10.2015 року на сторінці сайту: версії IF-UA. Інформація, що була розповсюджена на думку позивача відповідачем в мережі інтернет мала негативний характер, так як вказувала про порушення позивачем норм чинного законодавства, порушення принципів моралі, неетичну поведінку в суспільному житті. Судом на підставі доказів відповідача повинно бути перевірено чи відповідає негативна інформація дійсності, чи не містить вона оціночних суджень. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Аналізуючи кожне з висловлювань, які містять інформацію, яку позивач просить визнати недостовірною суд виходить з наступного. Так, посилання позивача, що нібито відповідач висловлювався в сторону позивача: Знаю, що Фейсбук мало впливає на вибір громадян у голосуванні та інформативну користь приносить. У свій час мною було зафіксоване правопорушення за участі даного кандидата ([PERSON]). Потім з додатковими зусиллями вийшло добитись штрафу є голослівним. Оскільки, як вбачається з доданих до матеріалів справи позивачем видруківок з інтернету (а.с.32), дійсно, згадується про дану подію. Проте, автор [PERSON] повідомив лише, що: Тиждень тому на вул. Васильянок автомобіль перегородив тротуар, чим унеможливив прохід пішоходів. На прохання усунути порушення, з машини вийшло двоє пасажирів. Даний факт було підтверджено і під час відеоперегляду даної події. Крім того, як вбачається із видруківок з інтернету (а.с.56, 57) автор не називає позивача правопорушником, чітко вказує, що: Один із пасажирів автомобіля пробував погрожувати великими проблемами якщо відео появиться в інтернеті. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти викладені ним в позовній заяві. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Що стосується видруківки з інтернет сторінки версії IF-UA, наступного змісту: Знаю, що Фейсбук мало впливає на вибір громадян у голосуванні та інформативну користь приносить. У свій час мною було зафіксоване правопорушення за участі даного кандидата ([PERSON]). Потім з додатковими зусиллями вийшло добитись штрафу. Як виявилось [PERSON] не достатньо цього уроку, і він написав на мене заяву в міліцію про погрози спалити йому хату. Як доказ предявив СМС з інтернету ніби від мого імені. Я пояснення міліції, звичайно, надав про мою непричетність до цього, але чи має моральне право людина, полковник запасу, між іншим, яка порушує ПДР бути обраним. Та звичайно, що має. Всі ми час від часу порушуємо. З ким не буває. Але лжесвідчення і брехливі заяви з метою ницої помсти… Думаю ні. Очищення від таких непорядних кандидатів - нормальний процес для будь-якої політичної партії. То, слід зауважити, що дана стаття надрукована на сайті: версії IF-UA, нібито від імені відповідача, проте, на підтвердження даної статті позивачем не надано суду доказів, що саме цей текст був викладений у Фейсбуці та її автором був [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Проте, протягом всього розгляду справи ні позивачем, ні представником позивача не було заявлено клопотання про заміну первісного відповідача чи залучення іншої особи в якості співвідповідача, в даному випадку власника інтернет сторінки сайту версії IF-UA. В іншому випадку, відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Проте, і з такою заявою позивач також не звернувся. Отож, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права позивача, ганблять честь, гідність, ділову репутацію, відомості, викладені відповідачем [PERSON] в соціальній мережі Фейсбук та на сторінці сайту версії IF-UA є субєктивним судженням позивача, а тому, не підлягають до задоволення. Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Згідно ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз яснено Верховним Судом України в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абзацах 3 - 5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. Враховуючи те, що доводи позивача про порушення його особистих немайнових прав не знайшли свого підтвердження, вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищенаведеного, відповідно до Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст. ст. 123, 269, 277, 280 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: dismissed