Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з вищезазначеним зустрічним позовом, який мотивувала тим, що в жовтні 2014 року позов до [PERSON] селищної ради про визнання права власності на спадкове майно пред"явив її брат [PERSON], який свої вимоги мотивував тим, що його мати [PERSON], яка померла 17 квітня 1982 року, та батько [PERSON] який помер 22 листопада 1993 року, побудували житловий будинок по вул. Прохідна, 75, в смт. Міжгір'я Закарпатської області, однак заповіту на майно не склали, правовстановлюючих документів на будинок і земельну ділянку належним чином не оформили. При цьому [PERSON] вважає, що оскільки господарство за вказаною адресою було колгоспним, спадщина на нього відкрилася тільки після смерті батька, коли в будинку проживали лише він і його померлий 20 січня 2000 року брат [PERSON]. Тобто спадщину позивач прийняв одноособово, а одже йому належить право власності на весь будинок № 75 по вул. Прохідній у смт. Міжгір'я Закарпатської області. Проте, позивачка за зустрічним позовом посилається на те, що спірне господарство не було колгоспним. Після смерті матері та батька вона проживала в ньому, тому прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Її брат-Маслей І.В. побудував собі будинок за адресою: смт Міжгір'я, вул. Прохідна, 75 «а», де і проживає, а брат [PERSON], 1961 р. н., за адресою: смт. Міжгіря, вул. Прохідна, 82 «а», де проживав на день смерті батьків і проживає надалі. Отже, брати права на спадщину не мають, а будинок в цілому має належати їй. Тим більше, що вона й на даний час мешкає в спірному будинку разом із своєю сім'єю. Враховуючи викладене, [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно - житловий будинок № 75 по вул. Прохідній у смт.Міжгір'я Закарпатської області. В судовому засіданні представник позивача зустрічний позов підтримала, наполягала на його задоволенні. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] на розгляд справи не з"явилися, надали заяву про слухання справи без їх участі, заявлені вимоги не визнають. Представник відповідача [PERSON] селищної ради в судове засідання не з"явився, в матеріалах справи міститься зава про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних у справі доказів (а.с.20, т.2). Представник [PERSON] нотконтори в судове засідання не з"явився, про причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані у справі матеріали та докази, суд прийшов до висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Рішенням Воловецького районного суду від 21 липня 2015 року, яке набрало законної сили, позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] в порядку спадкування право власності на житловий будинок № 75 та належні до нього господарські споруди по вул. Прохідній, 75, в смт. Міжгіря Закарпатської області. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області рішення Воловецького районного суду від 21.07.2015 року залишено без змін. Згідно з п.1 Постанови пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судами встановлено, що подружжям [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу в п'ятидесятих роках було побудовано житловий будинок по вул. Прохідна,75, в смт. Міжгір'я Закарпатської області, але право власності на даний будинок та земельну ділянку належним чином оформлено не було. 17 квітня 1982 року померла мати [PERSON], а 22 листопада 1993 року помер батько [PERSON] Після їх смерті відкрилась спадщина, в тому числі і на належний їм житловий будинок № 75 по вул. Прохідній у смт. Міжгір'я Закарпатської області. Заповіт на спадкове майно батьки не залишили. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року № 20, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з Вказівками суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, відносилися до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Судом також встановлено, що згідно з архівною довідкою від 6 березня 2014 року № 6/28-1 за [PERSON] рахувалась земля колгоспного двору площею 0,25 га, а побудоване на ній господарство за адресою: вул. Прохідна, 75, смт Міжгір'я, Закарпатська область, рахувалось як колгоспний двір. При цьому відповідно до довідки колгоспу «Радянська верховина» від 7 червня 1993 року № 7 [PERSON] (батько) був членом колгоспу в період з квітня 1958 року до 31 грудня 1992 року та мав трудову книжку колгоспника № 281. Крім того, [PERSON] як члену колгоспу у свій час було видано колгоспом сертифікат про земельну частку (пай) площею 1,33 га. До введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 1 липня 1990 року. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 № 20, та ст. 123 ЦК УРСР спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Спірне господарство було колгоспним двором, тому після померлої 17 квітня 1982 року [PERSON] спадщина відповідно до вимог діючого на той час законодавства на належну їй частку житлового будинку не відкривалася. І лише після померлого 22 листопада 1993 року [PERSON] відкрилась спадщина на належне батькам спадкове майно. Отже, спірне майно було колгоспним двором, а часом припинення колгоспного двору - 31 грудня 1992 року. Згідно з довідкою [PERSON] селищної ради Закарпатської області від 18 квітня 2014 року № 2527 на момент смерті [PERSON] (батька) у спірному будинку із спадкоємців першої черги проживали тільки [PERSON] (позивач за первісним позовом) та його брат - [PERSON], який помер 20 січня 2000 року. З метою зясування розбіжностей наявних у довідках, виданих [PERSON] селищною радою від 24 лютого 2014 року № 1400 та від 18 квітня 2014 року № 2527, апеляційним судом було додатково уточнено відповідну інформацію. Листом від 4 грудня 2015 року № 02-11/685 [PERSON] селищна рада вказала, що довідка від 18 квітня 2014 року № 2527 містить уточнені відомості. Крім того, у матеріалах справи наявна копія колгоспного обліку форми № 53, з якої слідує, що до колгоспу «Радянська Верховина» у [PERSON] районі Закарпатської області [PERSON] вступив у 1958 році, колгосп було організовано у 1949 році (Т.2, а.с.22), а також копія довідки № 7 від 7 червня 1993 року з аналогічною інформацію (Т.2, а.с.23). У сукупності з іншими наявними у справі доказами, ці докази додатково підтверджують, що спірне господарство було колгоспним двором, спадщина відкрилася на це майно лише після померлого 22 листопада 1993 року [PERSON], на цей момент у спірному будинку із спадкоємців І черги проживали тільки [PERSON] та його брат [PERSON] Ці обставини позивачем [PERSON] не спростовано. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, [PERSON] (позивач за первісним позовом) та його брат - [PERSON], відповідно до вимог ст. 529 ЦК УРСР були єдиними спадкоємцями після померлого батька - [PERSON], з відповідними частками майна - по 1/2 частці за кожним, належного спадкодавцю. Інші спадкоємці у встановленому законом порядку спадщину після смерті батька не приймали. Після померлого 20 січня 2000 року [PERSON] у фактичне управління спадковим будинком вступив тільки [PERSON] і був зареєстрований у ньому, що підтверджується довідкою [PERSON] селищної ради Закарпатської області від 12 квітня 2014 року № 2529. Отже, [PERSON] І В. прийняв спадщину, як спадкоємець другої черги за законом у порядку ст. ст. 530, 549 ЦК УРСР. Судами також встановлено, що [PERSON] у цей час у спірному будинку не проживала, оскільки фактично мешкала зі своєю сім'єю у Харківській області, і спадщину в установленому законом порядку не приймала. Крім цього, в обгрунтування свого зустрічного позову в якості доказу позивачка надала довідку [PERSON] селищної ради Закарпатської області від 24.02.2014 року №1400, згідно з якою вона була зареєстрована в спірному будинку на час смерті батька. Відомості, зазначені в цій довідці суперечать іншим наявним в матеріалах справи доказам і довідкам щодо проживання у спадковому будинку відповідача [PERSON] та його брата [PERSON]; паспортним даним про місце реєстрації [PERSON] і її дітей [PERSON] та [PERSON] (Т.1, а.с.52-53, 53-66); записам у домовій книзі (Т.1, а.с.21-24) та довідкою [PERSON] селищної ради від 18.04.2014 року №2527 про уточнення даних, що зазначені в довідці №1400. За таких обставин твердження позивачки за зустрічним позовом не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді, у зв"язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed