Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

27.01.2021 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , яким просить стягнути з відповідача на його користь 20805,34 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 20.07.2015 року та вирішити питання судових витрат. Свої вимоги мотивує тим, що 20.07.2015 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжку картку в розмірі 53081,29 грн з сплатою відсотків за користування кредитом. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» умовами та правилами, тарифами складають між ним та банком кредитний договір. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 08.08.2016 року задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» від 11.05.2016 року та стягнуто з відповідача [PERSON] заборгованість в розмірі 37629,97 грн, що була нарахована станом на 05.05.2016 року. Вказує, що ухвалення Червоноградським міським судом Львівської області рішення від 08.08.2016 року не припиняє договірних відносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а тому відповідно до ст. 625 ЦК України стягненню підлягає інфляційне здорожчання простроченої заборгованості в розмірі 15421,82 грн за період з 12.05.2016 року (наступний день після подачі 11.05.2016 позову) до 10.11.2020 року та 5383,52 грн - 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за цей же період, а сумарно 20805,34 грн, виходячи з розрахунку суми простроченої заборгованості 40084,58 грн. Ухвалою від 01.02.2021 року позов залишено без руху. 24.02.2021 року представником позивача подано заяву на усунення недоліків, якою виконано вимоги ухвали від 01.02.2021 року про залишення позовної заяви без руху, відтак ухвалою від 25.02.2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. В судове засідання 01.04.2021 року, 11.05.2021 року сторони не з`явились. Позивач зазначив у позовній заяві, що не заперечує проти розгляду справи у відсутності свого представника та ухвалення заочного рішення у випадку неявки відповідача. Відповідач не повідомив суду про причини свої відсутності, поштова кореспонденція повернулась на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». За таких обставин, суд проводить розгляд справи на підставі письмових доказів відповідно до ст.223 ЦПК України. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. В зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ст. 247 ЦПК України, розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, перевіривши таоцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного: Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках На підставі ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 20.07.2015 року між ПАТ КБ "Приватбанк" (правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк") та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжку картку в розмірі 53081 грн з сплатою відсотків за користування кредитом на строк з 20.07.2015 року до 31.07.2018 року. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» умовами та правилами, тарифами складають між ним та банком кредитний договір (а.с.100). Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 08.08.2016 року задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» від 11.05.2016 року та стягнуто з відповідача [PERSON] в користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 67629, 97 коп. (хоча позивачем в позові помилково вказується 37629,97 грн), яка складається з: 48942,86 грн. - заборгованості за кредитом; 5374,35 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 6566,58 грн. - заборгованості за пенею та комісією; 6746,18 грн. - штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди (а.с4). Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві, котрий зобов`язався здійснити повернення кредитних коштів з виплатою відсотків за користування кредитом до 31.07.2018 року. За ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до правового висновку Верховного суду, викладеного в постанові ВП від 28.03.2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження 14-10цс18) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, враховуючи те, що позивач скористався своїм правом на пред`явлення вимоги шляхом звернення 11.05.2016 року з позовом до суду про стягнення заборгованості, то з 12.05.2016 року позивач втратив право нараховувати відсотки за користування кредитом, натомість для відповідача наступає відповідальність за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України. Скориставшись таким правом, позивач пред`явив позов до відповідача про стягнення інфляційного здорожчання простроченої заборгованості в розмірі 15421,82 грн. за період з 12.05.2016 року до 10.11.2020 року та 5383,52 грн - 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за цей же період, а сумарно 20805,34 грн, виходячи з розрахунку суми простроченої заборгованості 40084,58 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем проведено розрахунок заборгованості, відповідно до якого в період з 12.05.2016 року до 31.07.2016 року сума заборгованості становить 48942,86 грн; в період з 12.08.2016 року до 30.09.2016 року становить 46183,20 грн; в період з 24.10.2016 року до 10.11.2020 року становить 40084,58 грн. При цьому матеріали справи не містять відомостей про точну дату внесення коштів та зменшення розміру заборгованості, однак з врахуванням обов`язку доказування сторін, суд позбавлений можливості збирати такі докази самостійно відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України, а тому суд приймає до уваги поданий позивачем розрахунок заборгованості. Разом з тим, ст.ст. 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України застосування позовної давності судом можливе лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення, відтак суд не має права застосувати позовну давність за власною ініціативою. Таким чином, з врахуванням відсутності заяви про застосування строку позовної давності з боку відповідача, позовні вимоги підлягають до задоволення. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved