Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький Титано-магнієвий комбінат» про відшкодування моральної шкоди , пов`язаної з виконанням трудових обов`язків, в розмірі 150000,00 грн. В обґрунтування своїх доводів позивач в позові зазначив, що він працював на ТОВ «Запорізький Титано-магнієвий комбінат» на посаді плавильника з 15.02.2011 р. по 16.05.2018 р. Загальний стаж роботи 32 роки 01 місяць, стаж роботи за професією 07 років 03 місяці. Звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та амбулаторним лікуванням. Умови праці на робочому місті не відповідали безпечним стандартам. Згідно акту розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 05 листопада 2020 р., за яким встановлено діагноз: 1) хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (токсико-пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії група В. ЛН другого ступеня. 2) Радикулопатія білатеральна попереково-крижова L5-S1з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, периферичним нейросудинним синдромом, нейродистрофією у вигляді остероартрозу у поєднанні з пері артрозами колінних суглобів (ПФ другого ступені). 3) Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху). Згідно з актом хвороба виникла внаслідок впливу шкідливих виробничих факторів. Висновком МСЕК від 30.11.2020р. позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності, позивачу встановлена третя група інвалідності безстроково. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь у якості відшкодування моральної шкоди у розмірі 150000,00 грн. В судовому засідання представник позивача позов підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові,просив позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Запорізький Титано-магнієвий комбінат» позовні вимоги не визнав, зазначивши, що доводи, які наводить позивач у позовній заяві ґрунтуються тільки на припущеннях та власному баченні без прив`язки до характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо) при визначенні розміру заявленої моральної шкоди та нічим не підтверджуються. (а.с. 58-66). Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював на ТОВ «Запорізький Титано-магнієвий комбінат» на посаді плавильника з 15.02.2011 р. по 16.05.2018 р. Загальний стаж роботи 32 роки 01 місяць, стаж роботи за професією 07 років 03 місяці. Звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується записами у трудовій книжці. Окрім того, згідно даних трудової книжки, позивач працював на АТ «ЗАлК» на посаді електролізника розплавлених солей, стаж роботи за професією 08 років 06 місяців та ПрАТ «ДСС» на посадах: вальцювальник стану гарячого прокату та посадчик металу, загальний стаж роботи 05 років 08 місяців. (а.с.12-19) Умови праці на робочому місті не відповідали безпечним стандартам. 05.11.2020р. було складено акт розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4, за яким встановлено діагноз: «1) хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (токсико-пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії група В. ЛН другого ступеня. 2) Радикулопатія білатеральна попереково-крижова L5-S1з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, периферичним нейросудинним синдромом, нейродистрофією у вигляді остероартрозу у поєднанні з пері артрозами колінних суглобів (ПФ другого ступені). 3) Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху)». Згідно з актом хвороба виникла внаслідок впливу шкідливих виробничих факторів, важкості та напруженості трудового процесу. (а.с.21-25). Висновком МСЕК від 30.11.2020р. позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності, позивачу встановлена третя група інвалідності безстроково (а.с.20). Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), згідно з ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" не передбачено обов`язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому та членам їх сімей моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець згідно з правилами ст. 1167, 1168 ЦК України. Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач змушений тривалий час знаходитися на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, не може вести активний спосіб життя, зміни у життєвих відносинах викликають у нього моральні страждання, він переносить фізичні страждання. Отримане позивачем професійне захворювання призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, має також враховувати характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення. При цьому згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я. За таких обставин, з урахуванням вимог ст.23 ч.3 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 30000 грн.. Суд враховує факт праці на інших підприємствах, які також були причиною професійного захворювання, а саме: наявність на робочому місці електролізника розплавлених солей електролізного цеху АТ «ЗАлК» шкідливих виробничих факторів, наявність на робочому місці вальцювальника стану гарячого прокату прокатного цеху ПрАТ «ДСС» шкідливих виробничих факторів, також наявність на робочому місці посадчика металу прокатного цеху ПрАТ «ДСС» шкідливих виробничих факторів (а.с.24). Враховуючи трудовий стаж, а саме 07 років 03 місяці тільки на підприємстві відповідача, суд вважає за необхідне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький Титано-магнієвий комбінат» 30000 (тридцять тисяч) гривень на користь [PERSON] . На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір», що складає 908 грн. 00 коп.. Позовні вимоги, в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2000 гривень, задоволенню не підлягають на підставі наступного. Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За змістом ст.ст.79, 84 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права. Процесуальне становище особи, яка надає правову допомогу, її права і порядок вступу у процес визначені ст. 56 ЦПК. Зазначені особи відносяться до інших учасників процесу. Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191-VI „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ. В ст.1 цього Закону, зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. При цьому необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й пов`язана зі складанням позовної заяви, наданням усних консультацій, ознайомленням з матеріалами справи, проведенням необхідних розрахунків тощо. При обчисленні розміру компенсації необхідно врахувати всі витрати, які перебувають у причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі. Ці дії повинні бути необхідними для надання правової допомоги, а розрахована сума має бути справедливою. Виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 року, єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги. Повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. При визначенні обґрунтованого розміру гонорару, беруться до уваги обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Матеріали справи не містять належних доказів про склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги пов`язаної зі складання позовної заяви, що входить до предмету доказування по справі, а тому в частині стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial