Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

23.02.2016 року позивачка звернулася до суду із названим позовом, пояснюючи, що у 2011 році вона перебувала на обліку у Волноваському районному центрі зайнятості. 01.08.2011 року центр зайнятості направив її на роботу до ПП «[PERSON]», куди її було прийнято на роботу продавцем. Того ж дня, 01.08.2011 року між сторонами було укладено трудовий договір № 05591100601, згідно якого розмір її заробітної плати встановлено 960,00 грн. 06.05.2015 року відповідачка звинуватила її у нестачі грошових коштів у сумі 26 000,00 грн., зажадала визнання боргу та його повернення. При цьому ніякої перевірки або ревізії не проводила, актів перевірки позивачці не надавала. Позивачка не визнала свого боргу та подала заяву про розірвання трудового договору, яку відповідач відмовилася приймати до повернення боргу. У червні 2015 року позивач звернулася до прокуратури з клопотанням про зобов*язання відповідача внести запис до трудової книжки про звільнення її з роботи. У жовтні 2015 року позивачка отримала виклик до центру зайнятості, де 30.10.2015 року їй було видано трудову книжку з записом про звільнення її з роботи на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України (за прогули), датою звільнення вказано 30.09.2015 року. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, їй не було надано відпусток - як основної, так і додаткової. Кількість днів невідгуляної основної відпустки становить 100 днів. Вона, як мати-одиначка, що має двох неповнолітніх дітей віком до 14 років, має право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 10 днів. За час трудових відносин з відповідачем, станом на день звільнення, кількість днів додаткової невідгуляної відпустки становить 41 день. Стаж роботи у ПП «[PERSON]» за період з 01.08.2011 року по 30.09.2015 року становить 4 роки 2 місяці. Станом на 30.09.2015 року, не враховуючи періоду трудового стажу, період вимушеного прогулу та невідгуляних відпусток становить 100 днів. Вважаючи свої права порушеними, просила визнати дії ПП «[PERSON]» незаконними, зобов'язати відповідача змінити формулювання підстав звільнення, дату звільнення змінити з 30.09.2015 на 30.10.2015, стягнути недоплачену заробітну плати за період трудових відносин за вирахуванням виплачених сум відповідно до умов трудового договору, стягнути компенсацію за невикористані основні та додаткові відпустки, з урахуванням періоду вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги, на їх задоволенні наполягав. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що відповідачка не заперечує проти того, що відповідачка працювала у неї продавцем на підставі трудового договору від 01.08.2011 року. Розмір заробітної плати, встановленої договором, складав 960 грн. У травні відповідач дізналася про нестачу коштів у касі магазину та вимагала від позивачки їх повернення. З 11.05.2017 року позивач, без пояснення причин, перестала виходити на роботу, видачі трудової книжки не вимагала. Про відсутність її на роботі відповідач повідомила Волноваський районний центр зайнятості. Усі належні до сплати обов*язкові платежі за найманого працівника відповідач сплачувала до 30.09.2017 року. У жовтні 2017 року позивачці було видано трудову книжку з записом про звільнення на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України: за прогули. Позивач не оскаржувала звільнення у місячний строк до суду, відповідно до ст.233 КХпП України, не заявляла вимоги про поновлення її на роботі, що надало б суду підстави для прийняття рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Запис в трудовій книжці позивачки вчинений відповідно до вимог Інструкції ведення трудових книжок. Доказів, що свідчили б про неправильне вчинення запису позивачка не надала. З приводу недоплати заробітної плати, пов*язаного зі збільшенням її мінімального розміру, зазначила, що позивач знала про зміни розміру мінімальної заробітної плати, але питання щодо доплати не порушувала. На день звільнення їй було виплачено заробітну плату виходячи з розміру 1218 грн. Вважає позов необгрунтованим та просила відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечував проти позову, просив прийняти рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтями 10 та 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою. Відповідно до положень ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір, до закінчення строку його чинності може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами 01.08.2011 року було укладено безстроковий трудовий договір № 05591100601 (а.с.6)., що також підтверджується записом у трудовій книжці позивачки на а.с.3, де вказано, що 01.08.2011 року її було прийнято на роботу ФОП [PERSON] продавцем продовольчих товарів за трудовим договором. 30.09.2017 року її звільнено з роботи за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України ( а.с.3 зворот). Згідно акту від 30.10.2015 року на а.с. 65, складеного провідним спеціалістом районного центру зайнятості, трудовий договір між сторонами було розірвано. З приводу позовних вимог про визнання незаконним звільнення з підстав, передбачених ч.4 ст.40 КЗпП України та зобов*язання відповідача змінити формулювання підстав звільнення, суд зазначє, що у цій частині позовних вимог необхідно відмовити з підстав недоведеності позивачкою своїх вимог, через відсутність будь-яких доказів поважності причин її неявки на роботу та вчинення відповідачкою дій, що перешкоджали позивачці продовжити роботу у відповідача. Посилання позивача на те, що вона намагалася подати відповідачці заяву про звільнення та що та відмовила їй у її прийнятті, не знайшли свого підтвердження в судовому засідання, оскільки позивачка не надала доказів такого звернення. У матеріалах кримінального провадження міститься її заява з якою вона зверталася до Волноваської прокуратури за захистом своїх прав з метою зобов*язання відповідачки внести запис до трудової книжки, не приймається судом до уваги як доказ неможливості приступити до роботи та відмови відповідачки внести запис до трудової книжки позивачки, оскільки звернення подано лише через два місяці з часу невиходу її на роботу. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З трудового договору між сторонами, укладеного 01.08.2011 року вбачається, що за угодою сторін заробітна плата позивача становить 960 грн. ( а.с.64). З матеріалів кримінального провадження № 120150506300000673 за заявою [PERSON], оглянутого судом в судовому засіданні, вбачається, що Додатковою угодою, що є наявною у матеріалах кримінального провадження, в пункт 3 трудового договору від 01.08.2011 року внесено зміни, якими заробітну плату позивачки встановлено у розмірі 1218 грн, починаючи з 01.12.2013 р. Додаткова угода зареєстрована Волноваським районним центром зайнятості. Відповідно до вимог ст.3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Згідно ст.95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Законом України "По оплату праці", стаття 9, визначено, що мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 10 ЗУ "Про оплату праці" визначено, що розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні. Розмір мінімальної заробітної плати не може бути зменшено в разі зменшення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 22 Закону України "Про державний бюджет України на 2011 рік" встановлено на 2011 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 941 гривня, з 1 квітня - 960 гривень, з 1 жовтня - 985 гривень, з 1 грудня - 1004 гривні. Згідно ст. 21 того ж закону, прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлено: з 1 січня - 941 гривня, з 1 квітня - 960 гривень, з 1 жовтня - 985 гривень, з 1 грудня - 1004 гривні. Статею 13 ЗУ "Про державний бюджет України", встановлено на 2012 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1073 гривні, з 1 квітня - 1094 гривні, з 1 липня - 1102 гривні, з 1 жовтня - 1118 гривень, з 1 грудня - 1134 гривні. Статтею 12 того ж закону встановлено у 2012 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня - 1073 гривні, з 1 квітня - 1094 гривні, з 1 липня - 1102 гривні, з 1 жовтня - 1118 гривень, з 1 грудня - 1134 гривні. Згідно ст 8. Закону України "Про державний бюджет України на 2013 рік" мінімальну заробітну плату у 2013 році встановлено у місячному розмірі: з 1 січня - 1147 гривень, з 1 грудня - 1218 гривень. Статтею 7того ж закону встановлено у 2013 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня - 1147 гривень, з 1 грудня - 1218 гривень. Статтею 8 Закону України "Про державний бюджет на 2014 рік" встановлено у 2014 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 1218 гривень. Статтею 7 встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб - 1218 гривень. Статтею 8 ЗУ України "Про державний бюджет України на 2015 рік" встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень. Статте 7 встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2015 року - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень. Тобто, враховуючи, що відповідач сплачувала позивачці заробітну плату в розмірі, що є меншим, ніж встановлено законодавством, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки недоплачені суми мінімальної заробітної плати за період з 1 жовтня по 30 листопада 2011 року - (985 грн - 960 грн) * 2 місяці= 50 грн; з 1 грудня 2011 року по 31 грудня 2012 року - 1004 грн.- 960 грн = 44 грн. Всього за 2011 рік: 50 + 44 = 94 грн. За 2012 рік: за період з 01.01.2012 по 31.03.2012 - (1073 грн - 960 грн) * 3 місяці = 339 грн.; з 01.04 по 30.06.12: (1094 грн - 960 грн.) * 3 місяці = 402 грн.; з 01.07. по 30.09.2012 : (1102 грн - 960 грн) * 3 місяці = 426 грн.; з 01.10. по 30.11.2012: (1118 грн.- 960 грн) * 2 міс.= 316 грн. з 01.12. по 31.12.2012- 1134 грн - 960 грн = 174 Всього за 2012 рік- 339 грн +402 грн + 426+ 316 грн + 174 грн= 1657 грн. За 2013 рік: з 01.01.13 по 30.11.13: (1147 грн - 960 грн) * 11 місяців = 2057 грн. За 2015 рік: з 01.09.15 по 30.10.15- (1378 - 1218) *2 =320 грн. Тобто, заборгованість з недоплаченої суми заробітної плати за період з 01.08.2011 по 30.10.2015 р. складає 94 грн + 1657 грн+2315грн +2057 +320 грн = 6443 грн., які підлягають стягненню на користь позивачки. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Трудова книжка, згідно до ст.48 КЗпП України, є основним документом про трудову діяльність працівника. Відповідно з вимогами ч.5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Суд визнає вимушеним прогулом період з дня вчинення запису в трудовій книжці про звільнення, тобто з 30.09.2015 року по день фактичного отримання трудової книжки- по 30.10.2015 року, оскільки відповідачка не повідомила її про необхідність явки 30.09.2015 року до Волноваського центру зайнятості для зняття з реєстрації трудового договору. Повідомлення про явку до центра зайнятості на 30.10.2015 року було направлено нею лише у жовтні 2015 року, про що свідчить конверт та повідомлення на а.с.146. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 9 від 06.11.1992 "По практику розгляду судами трудових спорів", оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348) Середній заробіток працівника обчислюється відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно п. 8 зазначеного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Враховуючи, що заробітна плата позивачки за останні два місяці до дня звільнення складала: з 30.07.2015 по 31.08.2015 - 1218 грн, за період з 01.09.2015 по 30.09.2015- 1378 грн., середньо денний заробіток складає : (1218 грн + 1378 грн) : 62 дні= 41,87 грн в день. Середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу становить 1256,10 грн ( 41,87 грн* 30 днів). Позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за період з 2011 р. по 29.09.2015 та з 31.10.2015 по 01.11.2016 р. задоволенню не підлягають через необгрунтованість. Згідно статті 74 КЗпП України та ст.2 ЗУ "Про відпустки", громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки зі збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Статтею 75 КЗпП України встановлено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку, - відповідності зі ст.10 Закону України «Про відпустки». Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, встановлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не менше як за два тижні до встановленого графіком терміну. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам. На підставі ст. 19 Закону України "Про відпустки" жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Позивачка є матір*є двох неповнолітніх дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], копії свідоцтв про народження яких містяться на а.с.9,10. Відповідач не надала доказів надання позивачці щорічних відпусток тривалістю 24 дні за кожний відпрацьований рік роботи: графіків відпусків, тебелів обліку використанні робочого часу, тощо, тому позовні вимоги позивачки про стягнення на її користь компенсації за невикористану відпустку підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно ст. 83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 24.12.1999, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Відповідно до ст.6 Закону України "Про відпустки", щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Враховуючи, що трудові відносини почалися 01.08.2011 року, а припинилися 30.10.2015 року, кількість днів невідгуляної основної та додаткової відпустки складає 142 дні (період з 01.08.2011 по 31.07.2015- 24*4= 96 днів основної та 40 днів додаткової; період з 01.08.2015 по 30.09.2015 - 4 дня основної та 2 дні додаткової). Виходячи з роз*яснень Міністерства соціальної політики України, розмір компенсації, що підлягає виплаті позивачці у рахунок невідгуляної відпустки, становить: 24 календарних дні відпустки: 356 календарних дні ( 366 дні-10 днів святкових за рік)= 0,0674 календарних дні * кількість днів неповного робочого року. Тобто, виходячи з роміру середньої заробітної плати в сумі 10508 грн ((960*2+ 985+1073*3+ 1094*3+1102): 356 дней= 29,52 грн. підлягає сплаті за 1 день відпустки. Розмір компенсації за період 01.08.2011-31.07.2012 р. складає 1003, 68 грн ( 34 дні * 29,52 грн), з них 708,48 грн оснвої відпустки ( 24*29,52 грн) та додаткової- 295,20 грн ( 29, 52 *10). За період з 01.08.2012-31.07.2013 середня заробітна плата складала 12456 грн ( 1102 * 2+ 1118*2 + 1134+1047*6) : 356 дней = 34,99 грн. за один день відпустки. 34,99 грн * 34 дні відпустки= 1189,66 грн, з них 839,76 грн основної та 349,90 додаткової. За період з 01.08.2013 по 31.07.2014 р.- розмір середньої заробітної плати складає 14251 грн (1147*5+1218*7) : 356 календарних днів = 40,06 грн за один день відпустки. Ромір компенсації складає 1362 грн, з них 961, 44 грн основної відпустки, 400, 60 грн - додаткової. За період з 01.08.2014 по 31.07.2015р.- середня заробітна плата складає 14616 грн ( 1218*12: 356 днів=41,06 грн за одиндень відпустки. розмір компенсації за вказаний період складає 1396 грн, з них 985,44 грн основної та 410,60 додаткової. За період з 01.08.2015 по 30.09.2015 середня заробітна плата складає 2436 грн ( 1218*2): 356= 6,84 грн за один день відпустки. Компенсація за невикористану відпустку складає 6,84 грн * 6=41,04 грн, з них 27,36 грн основної та 13,68 додаткової відпустки. Таким чином, загальний розмір компенсації за невикористану відпустку у період з 01.08.2011 року по 30.09.2015 року складає 4992,46 грн, з них компесація за основну відпустку-3522,48 грн; за невикористану додаткову відпустку- 1469, 98 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Судом встановлено, що позивачка у період часу з 11.05.2015 року по 30.09.2015 року на роботу не виходила, причин своєї неявки на робоче місце не пояснила, доказів поважності причин пропуску суду не надала, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для змінення формулювання причини звільнення, тому вимоги щодо зобов'язання змінити причину звільнення з п.4 ст. 40 КЗпП України на п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо зобов*язання відповідача змінити дату звільнення з 30.09.2015 на 30.10.2015 підлягають задоволенню, оскільки трудову книжку, відповідно до вимог законодавства, має бути видано в день звільнення. Позивачка її отримала лише 30.10.2015 року, тому днем звільнення вважати 30.10.2015 та змінити дату звільнення. Позовні вимоги щодо визнання дій відповідача незаконними не підлягають задоволенню, оскільки Кодекс Законів про працю не містить положень щодо визнання дій працедавця незаконними. За таких обставин суд вважає, що під час судового розгляду були вивчені та перевірені усі надані сторонами докази тому вважає, що позов необхідно задовольнити частково. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 640 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: partial