Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін та третьої особи: [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням за [ADDRESS] , судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору, залишити за нею. Свої вимоги\~мотивує тим,\~що вонаявляється\~власником 1/2\~житлового будинку\~з господарськими\~будівлями та\~спорудами по\~ [ADDRESS] .\~Друга частина\~вказаного житлового\~будинку з\~господарськими будівлями\~та спорудами\~належить її\~рідній сестрі\~ [PERSON] ,\~яка вже\~більше 40\~років проживає\~на території\~Російської Федерації\~і є\~громадянкою цієї\~держави.\~До України\~ніколи не\~приїжджала,\~з нею\~вона зв`язку\~жодного не\~має,\~контактів не\~підтримує з\~1989\~року.\~Останнє відоме\~місце її\~проживання було\~Московська область\~місто Пущино.\~На підставі\~яких документів\~у погосподарській\~книзі внесено\~даний запис,\~їй також\~не відомо.\~Особистих речей\~її сестра\~ [PERSON] \~у будинку\~не має,\~витрат по\~утриманню будинку\~не несе,\~комунальні послуги\~не оплачує.\~Виключно вона\~одна користуюсь\~та утримую\~домогосподарство.\~У її\~житловому будинку\~разом з\~нею зареєстрована\~відповідачка [PERSON] .\~Підтвердженням тому,\~що вона\~не проживає\~у належному\~їй домоволодінні,\~а також\~за нею\~не числиться\~майно та\~земельні ділянки\~в селі\~Надіїв,\~є Акт\~обстеження матеріально-побутових\~умов та\~сімейних обставин\~від 04.08.2020\~№ 292/02-30.\~Відповідачка не\~належить до\~членів її\~сім`ї.\~ [PERSON] \~з її\~сином проживали\~в незареєстрованому\~шлюбі до\~2006\~року.\~Того ж\~року її\~син потрапив\~в місця\~позбавлення волі\~і відповідачка\~змінила своє\~місце проживання.\~Як їй\~було відомо,\~вона повернулася\~до батьків,\~що проживають\~у Вінницькій\~області.\~З її\~сином [PERSON] \~будь-яких\~контактів не\~підтримує,\~її місце\~перебування їй\~та сину\~не відоме.\~Фактично відповідачка\~тільки формально\~зареєстрована в\~житловому приміщенні,\~а більше\~як 14\~років поспіль\~проживає за\~іншою адресою.\~Особистих речей\~ [PERSON] \~у будинку\~не має,\~витрат по\~утриманню будинку\~не несе,\~комунальні послуги\~не оплачує.\~Через реєстрацію\~відповідачки в\~її житловому\~приміщенні вона\~має складність\~у оформленні\~субсидії на\~оплату комунальних\~послуг,\~оскільки не\~може надати\~довідки про\~доходи усіх\~зареєстрованих осіб,\~кого це\~стосується.\~Також при\~бажанні відчужити\~домоволодіння в\~майбутньому вона\~не зможе\~реалізувати свого\~права через\~формальну реєстрацію\~ [PERSON] .\~Гарантуючи захист\~права власності,\~закон надає\~власнику право\~вимагати усунення\~будь-яких\~порушень його\~права,\~зокрема право\~вимагати усунення\~перешкод у\~здійсненні ним\~права користування\~та розпорядження\~своїм майном,\~а тому вона вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням за [ADDRESS] , надала пояснення, аналогічні викладеному обґрунтуванню в позові. Не заперечили проти заочного розгляду справи. Додатково наголосила, що у 2006 році, коли її син, а відповіно співжитель останньої, був ув`язнений, [PERSON] виїхала з її будинку, забравши свої особисті речі, і більше в село Надіїв не поверталася. Місце її проживання, як і її сімейний стан в даний час, їй невідомі. Вона знайшла її через Інтернет та просила знятись з реєстрації або ж брати участь в утриманні будинку, однак [PERSON] відмовилася. Її син [PERSON] , з яким жила відповідачка, після звільнення з місць позбавлення волі одружився, виписався з її будинку і живе з сім`єю у м. Києві. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позицію своєї довірительки, просила позов задовольнити та ухвалити заочне рішення у справі. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення їй поштового відправлення та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України. Письмових пояснень не подавала. Відповідачка [PERSON] правом на подання відзиву не скористалася. В судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання, однак повістка про виклик повернулася до суду з відміткою «не проживає» (а.с.24, 29-30), а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України (а.с.26). Заяви, клопотання сторін, третьої особи та процесуальні дії суду: ухвалою суду від 15.09.2020 відкрито провадження у даній справи та призначено підготовче судове засідання за участю сторін та третьої особи. В позовній заяві позивачка клопотала про допит свідків, однак у судовому засіданні 12.10.2020 вказала, що вони не зможуть з`явитися в суд, оскільки одна з них є особою похилого віку та за станом здоров`я не може приїхати в суд, а інша - у зв`язку з зайнятістю на роботі та складними сімейними обставинами, тому відмовилася від заявленого клопотання про їх допит. Ухвалою суду від 12.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 10.11.2020 представник позивачки клопотала допитати свідка [PERSON] замість тих свідків, які не змогли з`явитися до суду. Протокольною формою ухвали суд задовольнив клопотання. Відповідачка відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надала, хоча була повідомлена про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що відповідачка, хоча і була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`являлася, причин неявки не повідомляла, відзиву на позов не подавала, позивачка та її представник не заперечила проти заочного розгляду справи, а тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: як вказано в довідці №379 від 25.08.2020 виконавчого комітету Надіївської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, згідно з записом в погосподарській книзі № 3 виконавчого комітету Надіївської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області за 2016-2023 роки, номер об`єкта погосподарського обліку 00 0234-1 [PERSON] , [INFO] , належить на праві особистої власності 1/2 житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Друга частина (1/2 житлового будинку) згідно із записом в погосподарській книзі № 3 виконавчого комітету Надіївської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області за 2016-2023 роки, номер об`єкта погосподарського обліку 00 0233-3, належить [PERSON] , яка є громадянкою Росії (а.с.7). Відповідно до довідки № 324 від 05.08.2020 виконавчого комітету Надіївської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, [PERSON] зареєстрована і проживає по [ADDRESS] . Крім неї, за вказано адресою зареєстрована також [PERSON] , [INFO] , колишня невістка (а.с.8). Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 04.08.2020, складеного в складі сільського депутата Петріва Р.М. та сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 1976 р.н., зареєстрована в с. Надіїв, але фактично 14 років за даною адресою не проживає (а.с.6). Свідок [PERSON] , невістка позивачки, в судовому засіданні показала, що вона вселилася у будинок позивачки у 2007 році, рік там не жила, після чого постійно проживає там 11 років. З 2007 року відповідачка у будинку не появлялася жодного разу, виселилась з нього ще раніше. Її особистих речей в будинку немає. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке належить позивачці. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної заяви, заслухавши пояснення сторони позивача, покази свідка, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться в абзацах 1 та 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї. Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] зареєстрована та проживає в будинку [ADDRESS] , 1/2 частина якого належить їй на праві особистої власності, а інша 1/2 частина - [PERSON] , її сестрі, яка постійно проживає в Росії. Разом з нею за вказаною адресою зареєстрована відповідачка по даній справі [PERSON] , яка не являється членом сім`ї [PERSON] , не веде з нею спільного господарства та не перебуває і не перебувала у родинних відносинах з нею. Зі слів позивачки та описаного вище акта обстеження судом встановлено, що відповідачка останні 14 років за місцем своєї реєстрації не проживає без поважних причин, куди саме переїхала вона і за якою адресою на даний час проживає позивачці не відомо. [PERSON] за місцем своєї реєстрації комунальні послуги не сплачує, в утриманні будинку участі не бере, її особистих речей там не має. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин суду не надає. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Щодо застосування до спірних правовідносин норм ст. 391 ЦК України, суд вважає за необхідне вказати таке. Зазначена норма матеріального права, на переконання суду, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-якого порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Крім того, аналіз зазначеної норми у її співвідношенні із нормами ст. 405 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Про обґрунтованість таких висновків суду свідчать також і правові позиції Верховного Суду України, неодноразово висловлені ним і своїх рішеннях (в тому числі, у справі № 688/63/15-ц від 16.11.2016). Оскільки відповідачка не є членом сім`ї позивачки, відтак застосування норми ст. 391 ЦК України до спірних правовідносин, суд вважає підставним та обґрунтованим. Отже, як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, позивачка на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідачка добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає 14 років без поважних причин, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку, а її реєстрація у будинку перешкоджає [PERSON] у здійсненні права власності, так як вона не може розпорядитися та користуватися на власний розсуд належним їй нерухомим майном тільки через те, що за реєстрацією у належній їй 1/2 частці будинку значиться відповідачка. Дана обставина відповідачкою не спростована, доказів поважності непроживання в будинку чи наявності іншої домовленості між нею і власником, [PERSON] не представлено. За таких обставин суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення, а відповідачку слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням за [ADDRESS] . Розподіл судових витрат між сторонами: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує вимогу позивачки судові витрати залишити за нею. На підставі ст.ст. 33, 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 81, 141 ЦПК України, ст.ст. 64, 71, 72, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 29, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та

Outcome: approved