Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

У лютому 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки: двокімнатну квартиру загальною площею 44,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить відповідачці, в рахунок погашення заборгованості у розмірі 339 696 грн.68 коп. на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за договором про надання споживчого кредиту № 11265826000 від 11 грудня 2007 року шляхом надання ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права продажу від імені ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу за ціною 227 250 грн. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відмовлено. В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 6 березня 2017 року та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі через порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» зазначило, що суд першої інстанції неправомірно застосував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки додатковою угодою № 1 від 11 грудня 2007 року валюту кредиту було змінено на гривню. Крім того, вказаний закон стосується виключно питання щодо виконання судових рішень і до спірних правовідносин застосовуватися не може. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак сторони у судове засідання не з`явилися, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає подальшому розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з таких підстав. Відповідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка належним чином не виконує зобовязання, взяті на себе за кредитним договором № 11265826000 від 11 грудня 2007 року унаслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до іпотечного договору № б/н від 11 грудня 2007 року, іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто іпотекодержатель має право на визнання права власності на предмет іпотеки, або на укладення від свого імені договору купівлі-продажу іпотечного майна (п.п. 5.2.1. та 5.2.2.) (а.с. 27,28). Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Частиною 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", статей 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Суд першої інстанції у своєму рішенні правильно навів ці правові висновки Верховного Суду України, викладені зокрема у постановах від 30 березня 2016 року № 6-1851 цс15, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, від 14 вересня 2016 року № 6-1219 цс16. Проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції застосував [PERSON] України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року (надалі [PERSON] про мораторій), яким, зокрема, заборонено примусове стягнення нерухомого житлового майна громадян, що є предметом іпотеки. Розглядаючи цю справу, апеляційний суд виходить з такого. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частинами першою та третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 7 червня 2014 року набув чинності [PERSON] про мораторій, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений цим Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. [PERSON] про мораторій не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Отже, у справі, яка переглядається, суд дійшов помилкового висновку про те, що з набуттям чинності Закону про мораторій неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки. Чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. Ця правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи N 6-1644цс15. Зазначене порушення норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. У справі, що розглядається, позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання йому, як іпотекодержателю, права продажу іпотечного майна від свого імені будь-якій особі-покупцеві за ціною 227 250 грн. Такий варіант звернення стягнення на іпотечне майно передбачено п.п. 5.2.2 іпотечного договору і є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, відповідно до зазначеного у договорі застереження, Іпотекодержатель отримує право продати предмет іпотеки будь які особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку, встановленому [PERSON] України «Про іпотеку». Однак, в матеріалах справи відсутні данні про те, що боржник та кредитор досягли, або намагалися досягти згоди щодо укладення передбаченого іпотечним договором окремого договору для реалізації предмета іпотеки. Таким чином, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не дотрималось умов іпотечного договору, не виконало передбачені ним застереження для такого виду стягнення як реалізація іпотечного майна від свого імені, який є позасудовим способом захисту та передбачає укладення окремого договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем, з огляду на що у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial