Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "[PERSON] ВОРОТА" [PERSON] звернувся в Московський районний суд м. Харкова з позовом до [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину протоколу спільного засідання Спостережної ради та Правління АТ «[PERSON] ВОРОТА» №50 від 26.12.2013 року керівниками органами [PERSON] про прийняття рішення щодо прощення (анулювання) боргу позичальника у загальній сумі 11\~607, 41 грн., мотивуючи тим, що між АКБ «[PERSON] ворота», правонаступником якого з 2010 року є АТ "[PERSON] ВОРОТА" та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 127 від 04.03.2008 року. В результаті неналежного виконання позичальником умов кредитного договору у 2013 році утворилася прострочена заборгованість в розмірі 11\~607, 41 грн., з яких: по кредиту 4\~162, 00 грн., по процентам 2\~396, 41 грн. та по комісійній винагороді у сумі 5\~049, 00 грн. Протоколом спільного засідання Спостережної ради та Правління АТ «[PERSON] Ворота» № 50 від 26.11.2013 року керівниками органами банку прийнято рішення щодо прощення (анулювання) боргу позичальника у загальній сумі 11\~607, 41 грн. Про це позичальника було повідомлено особисто шляхом вручення повідомлення про прощення (анулювання) боргу за договором №127 від 04.03.2008 року про надання споживчого кредиту у вказаному розмірі. Одночасно станом на 09.12.2013 року заборгованість зі сплати пені за простроченою заборгованістю становила 4\~329, 02 грн. відносно якої не прийнято рішення про її списання чи прощення. Відтак, вчинений банком односторонній правочин із прощенням (анулюванням) боргу позичальника є таким, що вчинений всупереч майновим інтересам [PERSON], як господарюючого субєкта, тому є нікчемним відповідно до приписів п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». В звязку з тим, що станом на поточну дату відповідачем у справі не виконано вимоги повідомлення про застосування наслідків нікчемності правочину Уповноваженою особою прийнято рішення про зверненню до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив задоволити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив (а. с. 79, 81). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 04.03.2008 року між АКБ «Золоті Ворота», правонаступником якого є АТ «[PERSON] Ворота», та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 127, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальникові грошові кошти (кредит) у сумі 10\~000,00 грн., а позичальник зобов'язався на умовах визначених договором, повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежів та не пізніше 03.03.2009 року, сплатити відсотки за користування ним за ставкою 24 % річних (а. с. 7-8). Судом встановлено, що рішенням Правління банку від 26.11.2013 року було прийнято самостійне рішення про прощення (анулювання) боргу у розмірі 11\~607, 41 грн., з яких: прострочена заборгованість по кредиту 4\~162, 00 грн., прострочена заборгованість з відсотків 2\~396, 41 грн., прострочена заборгованість за розрахунково-касове обслуговування 5\~049, 00 грн., як частини загальної суми боргу. Самостійне рішення банку не повязане з процедурою банкрутства та прийнято до закінчення строку позовної давності (а. с. 9), а боржником [PERSON] зобовязаний самостійно сплатити податок на доходи фізичних осіб з доходу у вигляді суми прощеного (анульованого) боргу та відобразити його у річній податковій декларації. На підтвердження припинення зобов'язальних відносин між сторонами та відсутності заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 127 від 04.03.2008 року заступником Голови Правління з управління активами та пасивами [PERSON] направлено повідомлення про прощення (анулювання) боргу, а [PERSON] воно було отримано 09.12.2013 року, про що є його особистий підпис (а. с. 9). Відповідно до ст.. ст..\~549,\~550 ЦК України\~передбачено право кредитора на стягнення з боржника неустойки (штрафу, пені) за порушення чи неналежне виконання останнім взятих на себе зобов'язань. Відповідно до\~ст.. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором, зокрема сплата неустойки. А отже, твердження представника позивача, що станом на дату прощення боргу у позичальника перед банком була заборгованість по сплаті пені за простроченою заборгованістю в розмірі 4\~329,02 грн. рішення про прощення якої не приймалось та яка підлягає стягненню є безпідставним, необгрунтованим та спростовується наявними в матеріалах справи доказами, а саме тим, що застосування наслідків неналежного виконання позичальником взятих на себе зобовязань шляхом стягнення пені є правом банку, а не його обовязком. Щодо вимоги позивача про застосуваня наслідків недійсності нікчемного правочину - рішення Правління банку № 50 від 26.11.2013 року про прощення боргу [PERSON], а саме стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Ворота» грошові кошти у сумі 15\~936, 43 грн. то суд виходить з наступного. Саме з прийняттям зазначеного рішення Кредитором розпочато процедуру зміни умов договору та припинення зобов'язальних відносин між сторонами. Оскільки, кредитний договір є двостороннім правочином, що укладається двома або більше сторонами та передбачає кореспондуючі права та обов'язки кожної зі сторін договору, то і відповідно його зміна та припинення відбувається у такому ж порядку. Відповідно до положення\~ст. 654 ЦК України\~зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. В даному випадку процедура зміни та припинення зобов'язальних відносин за договором про надання споживчого кредиту № 127 від 04.03.2008 року включає в себе сукупність юридичних фактів, на підставі яких відбулося припинення зобов'язальних правовідносин, а саме: прийняття рішення уповноваженим органом Кредитора (Правлінням банку) щодо прощення частини заборгованості за кредитним договором (що по свої правовій природі є локальним юридичним актом, прийнятим в межах внутрішньгосподарських правовідносин суб'єкта господарювання); сплата Боржником всієї заборгованості по тілу кредиту та нарахованих відсотках за кредитним договором; припинення зобов'язання, а в даному випадку - видача Кредитором довідки про відсутність заборгованості та припинення зобов'язальних правовідносин. Таким чином, шляхом вчинення певних дій сторонами кредитного договору, а саме прощенням заборгованості по штрафних санкціях зі сторони Кредитора та сплатою всієї заборгованості по тілу кредиту і нарахованих відсотках зі сторони Позичальника, сторонами укладено правочин щодо зміни та припинення кредитного зобов'язання. Позивачем пред'явлено вимогу "про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину", стверджуючи що рішення Правління банку (протокол від 26.11.2013 року) є нікчемним правочином, однак зазначений документ: не є підставою припинення зобов'язальних відносин за договором про надання споживчого кредиту № 127 від 04.03.2008 року, а лише входить до юридичного складу (сукупності юридичних фактів); є локальним юридичним актом, прийнятим в межах внутрішньогосподарських правовідносин суб'єкта господарювання; не містить ознак нікчемного правочину, передбачених чинним законодавством України. Уповноваженою особою ФГВФО не надано належних та допустимих доказів щодо нікчемності рішення Кредитора - рішення Правління банку, оформленого протоколом від 26.11.2013 року, що підтверджували б нікчемність зазначеного рішення. Згідно вимог ч. 1\~ст. 202 ЦК України\~правочин - це дія особи спрямована на набуття зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України\~визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положення\~ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу\~(ч.1\~ст. 215 ЦК України). Частиною 2\~ст. 215 ЦК України\~визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 3\~ст. 215 ЦК України\~якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України в п.п. 4, 5\~постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснив, що судам відповідно до\~статті 215 ЦК України\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша\~статті 225 ЦК\~тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК України\~суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Рішення Правління банку, оформленого протоколом від 26.11.2013 року про прощення заборгованості за кредитним договором по своїй правовій природі не створює юридичних наслідків, а є локальним юридичним актом, що входить до сукупності юридичних фактів, на підставі якого відбулася зміна та припинення зобов"язальних відносин між стороними. Як вбачається зі змісту\~ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1\~ст. 60 ЦПК України\~на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст.\~202-204,\~215,\~216,\~654 Цивільного кодексу України, ст. ст.\~3,\~4,\~10,\~11,\~60 ЦПК України,

Outcome: dismissed