Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача: 06.01.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 8 червня 1985 року він уклав шлюб з [PERSON] . Шлюб розірваний 22 листопада 2018 року на підставі заочного рішення по справі №707/1717/18. Земельна ділянка кадастровий номер 7124989500:04:001:0195 була отримана подружжям в період шлюбу, на підставі рішення №17-3/VIЯснозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 29.05.2012 року «про передачу земельної ділянки у приватну власність», а саме для особистого селянського господарства загальною площею 0,4004 га. Земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,4004 га., Яснозірська сільська рада Черкаського району Черкаської області передала у приватну власність на підставі рішення №17-3/VIдо 12 червня 2012 року, категорія призначення ділянки - сільськогосподарського призначення. В листопаді 2020 року позивач отримав позовну заяву з додатками (справа 707/2189/20) і з`ясував, що його дружина [PERSON] 12.07.2018 року подарувала земельну ділянку кадастровий номер 7124989500:04:001:0195 - [PERSON] . Заслуговує на увагу той факт, що спірна земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я дружини. Окрім того, Законом України від 11 січня 2011 року N 2913-VI"Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя", який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Нерухоме майно, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. При цьому, 29.05.2012р. землевпорядник провів зміни в земельно облікові документи. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. По-перше, при посвідченні договору дарування земельної ділянки від 12.07.2018 р. нотаріус встановила цільове призначення земельної ділянки, а саме для ведення особистого селянського господарства, при цьому нотаріус не врахувала, що така земельна ділянка підпадає під дію мораторію, визначеного розділом б) п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України. Отже, відмовитися від права власності на земельну ділянку можна щодо земель будь- якого цільового призначення, крім тих, які підпадають під дію заборони відчуження (мораторію), встановленого пунктом 15 Перехідних положень Земельного кодексу України. Угода про перехід права власності на земельну ділянку по своїй суті є її відчуженням, а, отже, відмовитися від права власності на землі товарного сільськогосподарського виробництва та земельні ділянки, що виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, не можна. По-друге, право власності на земельну ділянку у 2018 році повинно підтверджується документами, оформленими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому, правочини щодо відчуження земельної ділянки посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно. Проте, у відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1597329571249 відсутні дані про те, що дарувальник підтвердив своє право власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку кадастровий номер 7124989500:04:001:0195. Отже, при оформленні договору дарування нотаріусом не долучено інформаційний витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за дарувальником [PERSON] . Такі дані в реєстрі відсутні, так-як [PERSON] не звернулась до реєстратора для підтвердженням прав власності на земельну ділянку. По-третє, нотаріус при посвідченні договору дарування повинен був перевіряти місце реєстрації осіб, як дарувальника так і обдарованого на підставі паспортних даних. Як вбачається з копії паспорту та довідки сільської ради, [PERSON] під час укладання договору була зареєстрована в [ADDRESS] . По-четверте, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Проте, [PERSON] не надавав письмову нотаріально посвідчену згоду щодо дарування земельної ділянки кадастровий номер 7124989500:04:001:0195. Крім того, враховуючи інформаційну довідку №231874355 від 10.11.2020 р., державному нотаріусу першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. було відомо, що дарувальник [PERSON] під час проведення правочину була у шлюбі. По-п`яте, законом «Про особисте селянське господарство» не передбачено передачу земельної ділянки у власність договорами (дарування, купівлі-продаж), окрім, як у спадкування. Враховуючи вищенаведене, вбачається, що при оформленні відповідачу договору дарування на право власності на спірну земельну ділянку особистого селянського господарства, нотаріусом не було дотримано всіх вимог закону, тобто були допущені порушення, а отже договір дарування є нікчемним. На підставі наведеного, договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 7124989500:04:001:0195 цільового призначення для особистого селянського господарства є таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки розпоряджатися спільною сумісною власністю [PERSON] не мала необхідних обсягів цивільної правоздатності. [PERSON] , без згоди позивача уклала договір з відповідачкою у 12.07.2018 році, який порушує право позивача на земельну ділянку для особистого селянського господарства, такі дії відповідача суперечать вимогам Конституції України, а саме: гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основних свобод та ст. 41 Конституції України. Необхідним та доцільним способом захисту права позивача, є витребування у [PERSON] земельної ділянки для особистого селянського господарства, як останнього набувача. ч. 3 ст. 388 ЦК передбачено, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Право позивача витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену нікчемність договору і безпідставність її відчуження на користь [PERSON] передбачене у чинному законодавстві України. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином [PERSON] вважає, що зазначена земельна ділянка кадастровий номер 7124989500:04:001:0195 цільового призначення для особистого селянського господарства загальною площею 0,4004 га. має бути витребувана із чужого незаконного володіння у [PERSON] . Позивач просив суд витребувати земельну ділянку кадастровий номер 7124989500:04:001:0195 цільового призначення для особистого селянського господарства, загальною площею 0,4004 га. у [PERSON] на користь [PERSON] . Судові витрати покласти на відповідача. Стислий виклад відзиву: 15.02.2021 року від представника відповідача - адвоката Дрогомана О.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що [PERSON] отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку 07.09.2012 року, а тому остання не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Право власності на земельну ділянку виникало з моменту отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, а не з моменту прийняття органом місцевого самоврядування рішення про її передачу громадянину у власність. Дані правовідносини вже були предметом розгляду Черкаським районним судом Черкаської області по справі №707/1822/18. Отже твердження позивача є хибними і необґрунтованими. Стислий виклад відповіді на відзив: 19.02.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, як дублює аргументи сторони позивача, викладені у позовній заяві. 25.02.2021 року від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначає, що земельна ділянка особистого селянського господарства, отримана одним із подружжя - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя. Хоча право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON] , проте вона була набута під час шлюбу і відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Позивач з 2014 року забезпечує себе роботою та харчуванням, працюючи на земельній ділянці, здійснює матеріально-технічне забезпечення власного виробництва, обробляє земельну ділянку та вирощує урожай особисто, а отже залишається єдиним членом особистого селянського господарства. Натомість, [PERSON] припинила членство в особистому селянському господарстві, коли переїхала до іншого місця проживання у 2018 році та припинила господарювати на даній земельній ділянці. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі: Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 12.01.2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 19.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям провадження. 16.02.2021 року від представника позивача за довіреністю - Фонрабе А.В. надійшло клопотання про продовження строку для подання відповіді на відзив. Встановлені судом обставини: Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Згідно довідки виконкому Яснозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 14.08.2018 року №1757, [PERSON] з 01.09.1987 року зареєстрований та проживає в [ADDRESS] і має такий склад сім`ї: [PERSON] - дружина; [PERSON] - дочка, [PERSON] - син (Т.1, а.с.21). Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 22.11.2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08.06.1985 р. - розірвано (Т.1, а.с. 18-20). Рішенням Яснозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 29.05.2012 року №17-3/VI «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», затверджено технічну документацію із землеустрою по складанню документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] , розроблену Черкаським міськрайонним відділом регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру». Надано [PERSON] у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства загальною площею - 0,4004 га. Земельну ділянку віднесено до категорії земель - землі сільськогосподарського призначення (Т.1, а.с. 9). З договору дарування земельної ділянки від 12.07.2018 року вбачається, що [PERSON] від імені якої діє [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку, площею 0,4004 га, що розташована в [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори - Починок Ю.В. (Т.1, а.с. 15-17). Передана в дар земельна ділянка належала дарувальнику - [PERSON] на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯК№ 369939 від 07 вересня 2012 року, в якому вказано, що земельна ділянка, площею 0,4004 га, розташована в [ADDRESS] , має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7124989500:04:001:0195. Підставою видання державного акту про право власності на земельну ділянку стало рішення Яснозірської сільської ради від 29.05.2012 року №17-3/VI (Т. 1, а.с. 14). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.11.2020 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 7124989500:04:001:0195, площею 0,4004 га, що розташована у [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, на підставі договору дарування земельної ділянки, серія та номер: 1-2188, виданого 12.07.2018 року державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., належить на праві приватної власності [PERSON] (Т.1, а.с. 10-13). Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26.06.2019 року по цивільній справі № 707/1822/18, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Перша Черкаська державна нотаріальна контора про визнання житлового будинку з надвірними спорудами об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання договорів дарування недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності, визнання права власності - відмовлено повністю. У мотивувальній частині даного рішення суду зазначено, що: «Як наслідок земельна ділянка, площею 0,4004 га, розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка належала на праві приватної власності [PERSON] не підлягає розподілу між подружжям». Норми права, що підлягають застосуванню: Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у свої постанові від 12 серпня 2020 року по справі № 626/4/17 вказав, що відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 4, ч. 5 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. ч. 3 ст. 388 ЦК України встановлено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи: Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності та повноті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами той факт, що земельна ділянка, площею 0,4004 га, розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7124989500:04:001:0195, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] , хоча дана обставина вже була предметом розгляду цивільної справи № 707/1822/18, у якій судом прийнято відповідне рішення. Однак зважаючи, на нові підстави звернення [PERSON] з позовом до суду, суд врахувавши та перевіривши останні, прийшов до висновку про те, що спірна земельна ділянка до відчуження її [PERSON] на користь [PERSON] , була особистою приватною власністю колишньої дружини позивача - [PERSON] , яка зареєструвала своє право власності не неї 07 вересня 2012 року, отримавши державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯК№ 369939. Суд не приймає твердження позивача про те, що право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку виникло 29.05.2012 року. Рішення Яснозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області від №17-3/VI від 29.05.2012 року є підставою для виникнення права власності на землю, однак право власності на земельну ділянку виникає у особи після державної реєстрації. Оскільки державний акт отриманий [PERSON] 07.09.2012 року, на дані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року, яким статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Враховуючи, що земельну ділянку площею 0,4004 га, розташовану в [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7124989500:04:001:0195, [PERSON] отримала безоплатно, внаслідок приватизації, зареєструвавши своє право на неї 07.09.2012 року, дана земельна ділянка не є обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з чим [PERSON] мала право відчужити належну їй земельну ділянку третій особі, на підставі договору дарування, не потребуючи згоди чоловіка. Оскільки позивач не довів своє право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, відсутні підстави вважати укладений договір дарування земельної ділянки від 12.07.2018 року нікчемним та витребовувати земельну ділянку площею 0,4004 га, розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7124989500:04:001:0195 з законного володіння [PERSON] на користь [PERSON] . Твердження представника позивача про те, що колишнє подружжя [PERSON] та [PERSON] є членами особистого селянського господарства, для діяльності якого була надана спірна земельна ділянка, суд оцінює критично. У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження даної обставини, у зв`язку з чим викладені в поясненні доводи представника позивача - адвоката Фонрабе А.В. є надуманими, і такими, що не відповідають дійсності. Судові витрати: Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України. Так, згідно довідки до акту огляду МСЕК, серії 12 ААА №188195, [PERSON] є інвалідом другої групи загального захворювання. Інвалідність встановлена безтерміново. Дана обставина звільняє позивача від сплати судового збору при подачі позовної заяви, відповідно до Закону України «Про судовий збір». У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судовий збір необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed