Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

15.08.2016р. заступник керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - позивач), з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, звернувся з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить зобов'язати останнього знести самочинно збудовані об'єкти нерухомості, а саме господарську будівлю розміром 3,5 х 4 м, баню з кімнатою відпочинку розміром 9 х 5 м, літній табір для випасання худоби розміром 15 х 30 м, розташовані в межах території Врадіївської селищної ради за межами населеного пункту на земельній ділянці за кадастровим номером [NUMBER]. Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що відповідачу розпорядженням Врадіївської районної державної адміністрації № 304-р від 19.07.2005р. надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки водного фонду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (риборозведення) в оренду площею 13,25 га терміном на 25 років в межах території Врадіївської селищної ради Миколаївської області, який в подальшому був затверджений розпорядженням голови Врадіївської районної державної адміністрації № 213-р від 01.06.2010р. Однак, як зазначає прокурор, на даний час договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, в порушення присів ст.ст. 93, 125, 126 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), відповідачем не укладено та не зареєстровано право користування відповідно до вимог законодавства. Прокурор також зазначає, що відповідач використовує земельну ділянку без правовстановлюючих документів з порушенням вимог чинного законодавства ст. 60-62, 93, 124-126 ЗК України та ст.ст. 88-90 Водного кодексу України (далі - ВК України), що підтверджується матеріалами перевірок проведених Державною інспекцією сільського господарства в Миколаївській області 11.09.2013р. та 17.10.2013р. Також прокурор вказує на те, що перевірками проведеними Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області 10.12.2013р. та 26.03.2014р. встановлено порушення відповідачем приписів ч. 1 ст. 34, ст. 36 Закону України "Про регулювання містобудівельної діяльності", п. 2 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 466 від 13.04.2011р. "Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт", а саме на вказаній земельній ділянці відповідачем у 2012 році побудовано господарську будівлю розмірами 3,5 х 4 м, баню з кімнатою відпочинку розмірами 9 х 5 м та літній табір для випасання худоби розмірами 15 х 30 м, при цьому будівельні роботи проведено без відповідних документів, які дають право виконувати такі роботи та без затвердження проектної документації. На підставі вищевикладеного та вимог ст.ст. 2, 35 Закону України "Про охорону земель", ст.ст. 16, 391, 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 152 ЗК України прокурор ставить вимогу про знесення відповідачем вказаних об'єктів нерухомості як самочинне будівництво. Визначаючи в позовній заяві Миколаївську обласну державну адміністрацію органом, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, прокурор посилається на ст.ст. 17, 58, 122 ЗК України та ст. 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації". 19.10.2016р. представник відповідача подала до суду заперечення проти позову, в яких просить відмовити в задоволенні позову вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. Так, зокрема представник відповідача стверджує, що відповідно до приписів ст.ст. 1, 15 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ст. 4 Закону України "Про оренду землі", ст. 122 ЗК України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), прокурор не має права звернення до суду із позовною заявою про зобов'язання відповідача знести самочинне будівництво в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, оскільки згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-4802593842016 від 04.10.2016р. власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] зазначено Врадіївську районну державну адміністрацію Миколаївської області, а тому прокурором не підтверджено підстави для представництва. Вказане, на думку представника відповідача, підтверджується також розпорядженнями Врадіївської районної державної адміністрації щодо даної земельної ділянки та фактом звернення прокурора у 2015 році з позовом в інтересах Врадіївської районної державної адміністрації та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області до відповідача про знесення самочинного будівництва, яке є предметом розгляду у даній справі. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 17.12.2014р. у справі № 6-137цс14, представник відповідача вказує на відсутність між позивачем та відповідачем цивільно-правового спору, оскільки прокурором не доведено факт порушення прав та інтересів держави в особі позивача незаконним будівництвом здійсненим відповідачем. Крім того, представник позивача посилаючись на ст. 87 ВК України, п. 1 Положення про Міністерство екології та природних ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 32 від 21.01.2015р., зазначає, що в даному випадку право на звернення з позовом має Міністерство екології та природних ресурсів України та підпорядковані йому органи на місцях, проте така вимога містить ознаки публічно-правового спору і має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. 11.11.2016р. представник відповідача подала до суду письмові пояснення, в яких вказує, що документи складені за результатами проведених перевірок дотримання відповідачем вимог земельного законодавства та законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, в силу приписів ст. 61 ЦПК України, не є преюдиційними. Також представник відповідача зазначає про недостовірність актів обстеження земельної ділянки від 29.10.2015р. та 14.06.2016р., оскільки показання свідків різняться в зазначені засобів та способів здійснення вимірювання відстаней від будівель до поверхні водного дзеркала, а з показань свідків, на думку представника, слідує що не всі члени комісії брали участь в проведенні обстежень земельної ділянки. В судовому засіданні прокурор підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі, при цьому зазначила, що розпорядження землями водного фонду в тому числі земельною ділянкою на якій розміщенні об'єкти самочинного будівництва, здійснюється обласними державними адміністраціями, а відтак позивачем у даній справі є саме Миколаївська обласна державна адміністрація. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить провести розгляд справи за його відсутності. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог з підстав зазначених у письмових заперечення. При цьому, відповідач пояснив, що він користується вказаною земельною ділянкою, однак не пам'ятає чи укладав договір оренди земельної ділянки. Відповідач також підтвердив, що на даний час між ним та позивачем вирішується питання щодо оформлення ним права оренди цієї земельної ділянки. Зазначив, що здійснив будівництво спірних об'єктів будівництва, проте жодних дозвільних документів на їх будівництво не отримував. На даний час вказані об'єкти будівництва не знесенні та знаходяться на вказаній земельній ділянці. Представник відповідача зазначила, що оскільки, на думку прокурора, Миколаївська обласна державна адміністрація є розпорядником земельної ділянки, а тому участь в обстеженнях земельної ділянки, які відбувалися 29.10.2015р. та 14.06.2016р. мали б брати саме її представники, а не представники Врадіївської районної державної адміністрації. Також вказала на те, що з огляду на показання свідків, акти за результатами проведених обстежень 29.10.2015р. та 14.06.2016р. є недопустимими доказами. При цьому відмітила, що відповідачем самостійно здійснено виміри відстані будівель до водного дзеркала ставка, яка становить 27 м, а отже будівлі знаходяться не в межах захисної прибережної смуги, проте зазначила, що підтвердити вказаний факт вона не може. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, проте подали до суду заяви, в яких підтримують позовні вимоги в поновному обсязі та просять провести розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Розпорядженням голови Врадіївської районної державної адміністрації № 304-р від 19.07.2005р. надано дозвіл відповідачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (риборозведення) в оренду терміном на 25 років загальною площею 13,25 га, в тому числі: 3,3 га під водою, 1,9 га пасовищ під прибережною смугою, 0,25 га греблі, 1,3 га шляхів, 6,5 га боліт на території Врадіївської селищної ради. У 2005 році Проектно-вишукувальною фірмою "Лімб" на замовлення відповідача та на підставі дозволу Врадіївської районної державної адміністрації № 304-р від 19.07.2005р. розроблено проект землеустрою відведення земельної ділянки відповідачу в довгострокову оренду терміном на 25 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (риборозведення) із земель запасу в межах території Врадіївської селищної ради Врадіївського району Миколаївської області. Розпорядженням голови Врадіївської районної державної адміністрації № 213-р від 01.06.2010р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надано відповідачу в оренду строком на 25 років земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (риборозведення) загальною площею 13,25 га, в тому числі: 3,30 га під ставками, 6,50 га низинних боліт, 1,90 га пасовищ, 1,30 га під господарськими шляхами і спорудами, 0,25 га під гідротехнічними спорудами в межах території Врадіївської селищної ради Врадіївського району Миколаївської області (п. 1 та 2 розпорядження). Пунктом 3 вказаного розпорядження зобов'язано відповідача в місячний термін укласти з районною державною адміністрацією договір оренди земельної ділянки. Однак, як вбачається з матеріалів справи відповідний договір між відповідачем та Врадіївською районною державною адміністрацією не був укладений. Так, згідно листа Відділу Держгеокадастру у Врадіївському районі Миколаївської області № 0-14.12-0.6-1852/25-16 від 28.10.2016р. відомості в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування, договорів оренди землі по Врадіївській селищній раді Врадіївського району Миколаївської області про реєстрацію договору оренди вищезазначеної земельної ділянки відсутні. В свою чергу, згідно листів Миколаївської обласної державної адміністрації № 1995/05/05-47/3-16 від 18.05.2016р. та № 4258/0/05-47/3-16 від 27.09.2016р. вбачається, що на даний час розпорядженням голови Миколаївської обласної державної адміністрації від 16.08.2016р. № 305-р надано дозвіл відповідачу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж вказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості), передбаченої до передачі в оренду. Щодо меж прибережних захисних смуг водних об'єктів на земельній ділянці площею 13,25 га судом встановлено наступне. В проекті землеустрою відведення земельної ділянки відповідачу в довгострокову оренду терміном на 25 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (риборозведення) із земель запасу в межах території Врадіївської селищної ради Врадіївського району Миколаївської області зазначено обмеження у використані земель, умови відведення та використання земельної ділянки. Так, в проекті землеустрою відведення земельної ділянки зазначено, що в водоохоронних зонах та прибережних захисних смугах малих річок та водойм заборонено, зокрема влаштування літніх таборів для худоби та будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. Умовами відведення земельної ділянки є: обмеження права користування земельною ділянкою - в праві використовувати виключно за цільовим призначенням; екологічні - постійно; спеціальні - режим використання земель в прибережній захисній смузі. Умовами використання земельної ділянки є дотримання обов'язків землекористувачів згідно ст. 96 ЗК України. Використання землі дозволяється після встановлення меж земельної ділянки в натурі та отримання правовстановлюючого документа на землю. У висновку Врадіївської державної екологічної інспекції № 23 від 22.07.2015р. щодо погодження відведення відповідачу земельної ділянки зазначено, що прибережна захисна смуга становить 25 м. Згідно технічних умов Миколаївського обласного виробничого управління меліорації і водного господарства № 07/945 від 29.11.2005р. умовами передачі земельної ділянки водного фонду в оренду, зокрема є винесення меж прибережної смуги в натурі (на місцевості) і закріплення знаками - ("Знаки водоохоронні" по технічним умовам ТУ У 33-01033603-001-2000), визначену згідно ст. 88 ВК України (п. 5 ПКУ № 502 від 13.05.1996р.) та виконання вимоги ст. 125 ЗК України Межі прибережної захисної смуги графічно зображені на кресленнях, які є невід'ємною частиною проекту землеустрою відведення земельної ділянки, та становлять 25 м. Водночас, слід наголосити на тому, що вказаний проект був розроблений у 2005 році на замовлення відповідача, з яким останній ознайомлений, про що відповідач підтвердив в судовому засіданні. Крім того, згідно паспорта водного об'єкта "Ставок площею 3,3065 га розташований за межами смт. Врадіївка Миколаївської області", затвердженого Державним агентством водних ресурсів України 13.05.2015р., вбачається, що межа прибережної захисної смуги графічно зображена на експлікації споруд. При цьому, в характеристиках прибережної захисної смуги зазначено, що ширина прибережної захисної смуги, відповідно до ст. 88 ВК України, становить 25 м. Прибережна захисна смуга задернована. Межа прибережної захисної смуги встановлена та винесена в натурі згідно проекту землеустрою. З вказаних доказів слідує, що з 2005 року по теперішній час, згідно вимог законодавства, яке діяло та дії в цей проміжок часу, була встановлена прибережна захисна смуга водного об'єкта розміщеного на земельній ділянці площею 13,25 га, та яка становить 25 м. Судом встановлено, що 11.09.2013р. Державною інспекцією сільського господарства в Миколаївській області (далі - Інспекція сільського господарства) проведено перевірку дотримання відповідачем вимог земельного законодавства щодо земельної ділянки загальною площею 13,25 га розташованої в межах Врадіївської селищної ради Врадіївського району Миколаївської області. За результатами вказаної перевірки складено акт від 11.09.2013р., відповідно до якого виявлено порушення відповідачем вимог ст. 124-126 ЗК України - щодо користування земельною ділянкою без документів посвідчуючих право користування та п.п. в, г ст. 61 ЗК України - щодо будівництва літніх таборів для худоби та будь-яких споруд. До вказаного акту перевірки додано план-схему земельної ділянки із зазначенням меж прибережних смуг, які становлять 25 м. 11.09.2013р. Інспекцією сільського господарства винесено припис № 000592, яким зобов'язано відповідача до 11.10.2013р. припинити використання земельної ділянки загальною площею 13,25 га без заключення договору оренди. 17.10.2013р. Інспекцією сільського господарства проведено перевірку дотримання відповідачем вимог земельного законодавства та виконання вимог припису № 000592 від 11.09.2013р. За результатами вказаної перевірки складено акт від 17.10.2013р., відповідно до якого виявлено порушення відповідачем вимог ст. 124-126 ЗК України - щодо користування земельною ділянкою без документів посвідчуючих право користування, а також встановлено не виконання відповідачем припису № 000593 від 11.09.2013р. 17.10.2013р. Інспекцією сільського господарства стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення № 000440 за ст. 188-5 КУпАП Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). За результатом розгляду вказаного протоколу Інспекцією сільського господарства винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 000402 від 17.10.2013р., згідно якої відповідача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 188-5 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. 00 коп. Статтею 188-5 КУпАП передбачено відповідальність за невиконання законних розпоряджень чи приписів, інших законних вимог посадових осіб органів, які здійснюють державний контроль у галузі охорони навколишнього природного середовища, використання природних ресурсів, радіаційної безпеки або охорону природних ресурсів, ненадання їм необхідної інформації або надання неправдивої інформації, вчинення інших перешкод для виконання покладених на них обов'язків. 11.09.2013р. Інспекцією сільського господарства винесено припис № 000593, яким зобов'язано відповідача до 11.10.2013р. припинити використання земельної ділянки з порушенням земельного законодавства, та згідно ст. 61 ЗК України зобов'язано винести об'єкти, що знаходяться в прибережній смузі, що не відповідають встановленим режимам господарювання, з прибережної захисної смуги. 11.09.2013р. Інспекцією сільського господарства стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення № 000409 за ч. 1 ст. 53 КУпАП. За результатом розгляду вказаного протоколу Інспекцією сільського господарства винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 000341 від 12.09.2013р., згідно якої відповідача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 53 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 85 грн. 00 коп. Статтею 53 КУпАП передбачено відповідальність за використання земель не за цільовим призначенням, невиконання природоохоронного режиму використання земель, розміщення, проектування, будівництво, введення в дію об'єктів, які негативно впливають на стан земель, неправильна експлуатація, знищення або пошкодження протиерозійних гідротехнічних споруд, захисних лісонасаджень. 17.10.2013р. Інспекцією сільського господарства проведено перевірку дотримання відповідачем вимог земельного законодавства та виконання вимог припису № 000593 від 11.09.2013р. За результатами вказаної перевірки складено акт від 17.10.2013р., відповідно до якого виявлено порушення відповідачем вимог п.п. в, г ст. 61 ЗК України - щодо будівництва в прибережній захисній смузі двох будинків та літнього табору для випасання худоби, а також встановлено не виконання відповідачем припису № 000593 від 11.09.2013р. 17.10.2013р. Інспекцією сільського господарства винесено припис № 000593, яким зобов'язано відповідача до 17.11.2013р. припинити використання земельної ділянки з порушенням земельного законодавства, та згідно ст. 61 ЗК України зобов'язано винести об'єкти, що знаходяться в прибережній смузі, що не відповідають встановленим режимам господарювання, з прибережної захисної смуги. 17.10.2013р. Інспекцією сільського господарства стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення № 000441 щодо порушення останнім вимог п.п. в та г ст. 61 ЗК України та ст. 88 ВК України. За результатом розгляду вказаного протоколу Інспекцією сільського господарства винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 000403 від 17.10.2013р., згідно якої відповідача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 188-5 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. 00 коп. Згідно квитанції № 2986.118.1 від 28.10.2013р. відповідачем сплачено суму штрафу в розмірі 340 грн. 00 коп. З матеріалів справи та вищевказаних документів вбачається, що відповідачем не оскаржувалися, в порядку визначеному чинним законодавством, дії посадових осіб Державної інспекції сільського господарства в Миколаївській області при проведені перевірок щодо дотримання відповідачем вимог земельного законодавства як і акти, приписи, протоколи та постанови складенні за результатами таких перевірок. З 09.10.2013р. по 10.12.2013р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області (далі - Інспекція архітектурно-будівельного контролю) проведено перевірку дотримання відповідачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил при будівництві двох будівель та літнього табору для випасання худоби, за адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, територія Врадіївської селищної ради. За результатами вказаної перевірки складено акт від 10.12.2013р., відповідно до якого візуальним оглядом встановлено, що на земельній ділянці, яка знаходиться на території Врадіївської селищної ради, розташовано дві будівлі та літній табір для випасання худоби розмірами: господарська будівля розміром 3,5 х 4 м, баня з кімнатою відпочинку розмірами 9 х 5 м, літній табір для випасання худоби розмірами 15 х 30 м. Будівельні роботи відповідачем проведено без відповідних документів, які дають право виконувати такі роботи та без затвердженої проектної документації, що є порушенням ч. 1 ст. 34, ст. 36 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", п. 2 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011р. № 466 "Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт". 10.12.2013р. Інспекцією архітектурно-будівельного контролю винесено припис № 911 про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, згідно якого відповідача в термін до 10.03.2014р. зобов'язано оформити відповідні документи, що надають право на виконання будівельних робіт та "Будівництво двох будівель та літнього табору для випасання худоби" за адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, територія Врадіївської селищної ради у порядку, встановленому чинним законодавством України. З 20.03.2014р. по 26.03.2014р. Інспекцією архітектурно-будівельного контролю проведено перевірку дотримання відповідачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, а також виконання відповідачем припису № 911 від 10.12.2013р. За результатами вказаної перевірки складено акт від 26.03.2013р., відповідно до якого в ході перевірки відповідачем не надано документів, які дають право проводити будівельні роботи на об'єкті "Будівництво двох будівель та літнього табору для випасання худоби" за адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, територія Врадіївської селищної ради, а саме: документи на будівництво господарської будівлі розміром 3,5 х 4 м, бані з кімнатою відпочинку розмірами 9 х 5 м та літнього табору для випасання худоби розмірами 15 х 30 м, не надано проектної документації та інші документи, які стосуються будівництва даного об'єкту. В Інспекції декларація про початок виконання будівельних робіт і вищезазначений об'єкт будівництва станом на 26.03.2014р. не зареєстрований. Таким чином, за результатами проведеної перевірки встановлено, що відповідачем не виконано вимоги припису № 911 від 10.12.2013р. 26.03.2014р. Інспекцією архітектурно-будівельного контролю винесено припис № 84, згідно якого відповідача в термін до 01.06.2014р. зобов'язано усунути порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів та правил шляхом добровільного знесення самовільно збудованих двох будівель: господарської будівлі розміром 3,5 на 5 м, бані з кімнатою відпочинку розмірами 9 х 5 м та літнього табору для випасання худоби розмірами 15 х 30 м, за адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, територія Врадіївської селищної ради. 26.03.2016р. Інспекцією архітектурно-будівельного контролю стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 188-42 КУпАП. За результатом розгляду вказаного протоколу Інспекцією архітектурно-будівельного контролю винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 70 від 11.04.2014р., згідно якої відповідача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 188-42 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 6 800 грн. 00 коп. Частиною 1 ст. 188-42 КУпАП передбачено відповідальність за невиконання законних вимог (приписів) посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю. Постановою Врадіївського районного суду Миколаївської області від 27.05.2014р. у справі № 474/478/14-а визнано протиправними дії заступника начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області [PERSON] щодо притягнення 11.04.2014р. до адміністративної відповідальності по ч. 1 ст. 188-42 КУпАП відповідача та скасовано постанову № 70 від 11.04.2014р. про накладення на відповідача адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 6 800 грн. 00 коп. за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-42 КУпАП. Згідно листа Інспекції архітектурно-будівельного контролю № 7/14-3994-14 від 23.07.2014р. відповідачем припис № 84 від 26.03.2014р. станом на 23.07.2014р. не виконаний порушення законодавства не усунуто. На підтвердження даного фактудо листа додано ксерокопії фотознімків від 03.07.2014р., які зроблені працівниками Інспекції архітектурно-будівельного контролю, та на яких зображені спірні об'єкти будівництва. 29.10.2015р. комісією у складі: голови комісії - першого заступника голови Врадіївської районної державної адміністрації [PERSON], заступника голови комісії - заступника начальника відділу Держземагенства у Врадіївському районі [PERSON], членів комісії - начальника відділу містобудування, архітектури, будівництва, житлово-комунального господарства та з питань надзвичайних ситуацій [PERSON], землевпорядника Врадіївської селищної ради [PERSON], завідувача юридичного сектору апарату Врадіївської районної державної адміністрації [PERSON], інженера ПП "Мередіан" [PERSON], інженера геодезиста ПП "Мередіан" [PERSON], проведено обстеження земель водного фонду з розташованими на них водними об'єктами загальною площею 13,25 га. За результатами вказаного обстеження складено акт від 29.10.2015р., згідно якого комісією було встановлено, що на північній стороні прибережної смуги, біля першої гідроспоруди водного об'єкту розташовані дві капітальні одноповерхові будівлі та літній табір для утримання худоби не капітального будівництва споруджений переважно з лісоматеріалів. Одна капітальна будівля розмірами 3,5 х 4,0 м, розташована на відстані 11 м 75 см від водного дзеркала водного об'єкту, друга капітальна будівля розмірами 9,0 м х 5,0 м, розташована на відстані 17 м від водного дзеркала водного об'єкту, літній табір розмірами 15,0 х 30,0 м, розташований на відстані 19 м від водного дзеркала водного об'єкту. До вказаного акту наявний додаток, на якому розміщений фотознімок загального вигляду об'єктів будівництва, з якого зокрема, візуально спостерігається розміщення будівель по відношенню до водного дзеркала водного об'єкту. Крім того, додаток містить супутниковий знімок земель водного фонду з розташованими на них водними об'єктами загальною площею 13,25 га, з якого, з урахуванням пояснень відповідача наданих під час дослідження вказаного доказу, вбачається, що по відношенню до водного дзеркала водного об'єкта: - літній табір знаходиться на відстані: правий край - 19 м 66 см, лівий край 18 м 19 см; - капітальна будівля знаходиться на відстані: правий край - 11 м 75 см, лівий край 11 м 71 см; - капітальна будівля знаходиться на відстані: правий край - 17 м 08 см, лівий край 17 м 55 см. Акт обстеження земель водного фонду з розташованими на них водними об'єктами загальною площею 13,25 га від 29.10.2015р., з додатком до нього, підписаний всіма членами комісії. 14.06.2016р. комісією у складі: голови комісії - першого заступника голови Врадіївської районної державної адміністрації [PERSON], заступника голови комісії - головного спеціаліста з державного геодезичного нагляду Держгеокадастру у Врадіївському районі [PERSON], членів комісії - начальника відділу містобудування, архітектури, будівництва, житлово-комунального господарства та з питань надзвичайних ситуацій [PERSON], землевпорядника Врадіївської селищної ради [PERSON], завідувача юридичного сектору апарату Врадіївської районної державної адміністрації [PERSON], проведено обстеження земель водного фонду з розташованими на них водними об'єктами загальною площею 13,25 га. За результатами вказаного обстеження складено акт від 14.06.2015р., який в частині встановленого обстеженням відповідає акту від 29.10.2015р. До вказаного акту наявний додаток, на якому розміщений фотознімок загального вигляду об'єктів будівництва, з якого зокрема, візуально спостерігається розміщення будівель по відношенню до водного дзеркала водного об'єкту. Акт обстеження земель водного фонду з розташованими на них водними об'єктами загальною площею 13,25 га від 14.06.2015р., з додатком до нього, підписаний всіма членами комісії. Стосовно вказаних обстежень земель водного фонду з розташованими на них водними об'єктами загальною площею 13,25 га в судовому засіданні допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] дав суду показання, що 29.10.2015р. був присутній при проведенні обстеження земельної ділянки, однак не пам'ятає скільки разів в загальному був на обстежені. З ним на обстежені були [PERSON] та [PERSON], інших членів комісії не пам'ятає. При проведені обстеження виміри проводилися за допомогою рулетки та фотоапарату. Свідок підтвердив, що підписував два акти обстеження. Свідок [PERSON] дав суду показання, що був присутній на трьох обстеженнях земельної ділянки, а саме: 29.10.2014р., 29.10.2015р. та 14.06.2016р., при цьому пояснив, що при обстежені 29.10.2015р. працівниками землевпорядної організації проводилися відповідні заміри, на підставі яких в акті були відображенні дані щодо розміщення об'єктів будівництва. Метою проведення обстеження 14.06.2016р. було здійснення перевірки щодо наявності на час обстеження фактів зафіксованих при попередньому обстежені земельної ділянки. З ним на обстежені були [PERSON], [PERSON], інших членів комісії не пам'ятає. Свідок підтвердив, що підписував два акти обстеження. Свідок [PERSON] дав суду показання, що був присутній при одному обстежені земельної ділянки 14.06.2016р., щодо іншого обстеження проведеного 29.10.2015р. не пам'ятає, при цьому пояснив, що під час обстеження працівниками геодезичної організації проводилися заміри відстані будівель до поверхні водного дзеркала водного об'єкту за допомогою автоматичного вимірювального пристрою та робили знімки за допомогою супутника. З ним на обстежені були [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], інших членів комісії не пам'ятає. Свідок підтвердив, що підписував два акти обстеження. Щодо показань свідка [PERSON] суд зазначає, що хоча свідок дав показання про його участь в одному обстежені земельної ділянки, однак з його ж свідчень слідує те, що він був присутній при обох обстеженнях, оскільки даючи показання він вказує на обставини та членів комісії, які стосуються двох обстежень. Свідок [PERSON] дав суду показання, що 2015 році був присутній при обстежені земельної ділянки як член комісії, другий раз був при обстежені не як член комісії. При обстежені в 2015 році було виявлено три споруди, при цьому представники землевпорядної організації проводили заміри відстані будівель до водного дзеркала ставка за допомогою пристроїв з використанням супутника. Дати оцінку вказаним будівлям щодо їх характеристик свідок не може, оскільки він не проводив їх безпосереднє обстеження. При обстежені були присутні [PERSON], [PERSON] Щодо інших членів свідок спочатку зазначив, що [PERSON] не було, однак в подальшому зазначив, що не пам'ятає інших членів комісії, які були присутні. Свідок підтвердив, що підписував два акти обстеження. Також свідок зазначив, що відповідач за отриманням жодних документів на проведення будівництва не звертався. Свідок [PERSON] дала суду показання, що була присутня при обстежені земельної ділянки, яке проводилося влітку 2016 року, разом з нею були присутні, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] При обстежені було виявлено три споруди, проте вона не може сказати чи є вони капітальними, та чи проводились якісь виміри відстані цих будівель до водного дзеркала ставка. Свідок підтвердила, що підписувала акт обстеження. Свідок [PERSON] дав суду показання, що в 2015 році з [PERSON] був присутній при проведенні обстеження земельної ділянки, інших членів комісії він не знає, однак пояснив, що їх було близько п'яти. Свідок безпосередньо здійснював заміри за допомогою пристрою, який використовуючи систему координат, за допомогою супутника автоматично визначав відстань від будівель до водного дзеркала ставка, при цьому зазначив, що виміри проводилися в метрах та сантиметрах, а пристрій є високоточним, похибка може становити лише декілька сантиметрів. Показники пристрою він передавав для старшого інженера геодезиста, який робив відповідні розрахунки. Свідок підтвердив, що підписував акт обстеження. Судом також встановлено, що ухвалою Врадіївського районного суду Миколаївської області від 11.02.2015р. провадження у справі № 474/1126/14-ц за позовом прокурора Врадіївського району в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області, Врадіївської районної державної адміністрації до відповідача, третя особа - Державна інспекція сільського господарства в Миколаївській області про знесення самочинно збудованої будівлі - закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, у зв'язку з тим, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Предметом розгляду вказаної справи були спірні об'єкти будівництва. Оцінюючи встановленні під час судового розгляду обставини справи та відповідні їм правовідносин суд приходить до наступних висновків. Стосовно тверджень представника відповідача, що повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою належать саме Врадіївській районній державній адміністрації, а тому прокурором не підтверджено право на звернення до суду з даним позовом, слід зазначити наступне. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", правовий статус місцевих державних адміністрацій встановлюється Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Місцеві державні адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади вищого рівня, а районні державні адміністрації в Автономній Республіці Крим - також рішеннями та постановами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, рішеннями Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їх повноважень. Частиною 1 ст. 15 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що в управлінні відповідних місцевих державних адміністрацій перебувають об'єкти державної власності, передані їм в установленому законом порядку. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Частиною 1 ст. 85 ВК України передбачено, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством. Згідно п. а, ч. 1 ст. 17 ЗК України, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Судом встановлено, що розпорядженням Врадіївської районної державної адміністрації № 304-р від 19.07.2005р. відповідачу надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки водного фонду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (риборозведення) в оренду площею 13,25 га терміном на 25 років в межах території Врадіївської селищної ради Миколаївської області, який в подальшому був затверджений розпорядженням голови Врадіївської районної державної адміністрації № 213-р від 01.06.2010р. Однак, на даний час договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, в порушення присів ст.ст. 93, 125, 126 ЗК України, відповідачем не укладено та не зареєстровано право користування відповідно до вимог законодавства. В свою чергу, згідно листів Миколаївської обласної державної адміністрації № 1995/05/05-47/3-16 від 18.05.2016р. та № 4258/0/05-47/3-16 від 27.09.2016р., облдержадміністрація підтверджує, що саме вона є розпорядником вказаної земельної ділянки, та що на даний час розпорядженням голови Миколаївської обласної державної адміністрації від 16.08.2016р. № 305-р надано дозвіл громадянину [PERSON] на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), передбаченої до передачі в оренду для експлуатації та догляду за водними об'єктами (виробничих потреб зрошення), в межах території Врадіївської селищної ради Врадіївського району Миколаївської області. Крім того, згідно паспорта водного об'єкта "Ставок площею 3,3065 га розташований за межами смт Врадіївка Миколаївської області", затвердженого Державним агентством водних ресурсів України 13.05.2015р., замовником виготовлення вказаного паспорта водного об'єкту виступила саме Миколаївська обласна державна адміністрація. Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЗК України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства. Згідно ч. 5 ст. 122 ЗК України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. З комплексного аналізу вказаних норм чинного законодавства вбачається розподіл повноважень районних та обласних державних адміністрацій щодо розпорядження землями державної власності в тому числі землями водного фонду, при чому районні державній адміністрації передають земельні ділянки водного фонду із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства. В свою чергу, слід наголосити на тому, що розмежування повноважень органів виконавчої влади передбачене ст. 122 ЗК України залежить від цільового призначення земельних ділянок, що надаються у власність чи користування (для місцевих державних адміністрацій, урядів Криму та України), наявної категорії земель (для Держземагенства та його територіальних підрозділів) і навіть виду угідь (для Кабінету міністрів України). Так, ведення водного господарства - лише один з видів цільового призначення земель водного фонду, а згідно Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 548 від 23.07.2010р., визначено 12 різних видів цільового призначення в цій категорії: 10.01 Для експлуатації та догляду за водними об'єктами; 10.02 Для облаштування та догляду за прибережними захисними смугами; 10.03 Для експлуатації та догляду за смугами відведення; 10.04 Для експлуатації та догляду за гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами і каналами; 10.05 Для догляду за береговими смугами водних шляхів; 10.06 Для сінокосіння; 10.07 Для рибогосподарських потреб; 10.08 Для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей; 10.09 Для проведення науково-дослідних робіт; 10.10 Для будівництва та експлуатації гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд; 10.11 Для будівництва та експлуатації санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів у межах прибережних захисних смуг морів, морських заток і лиманів; 10.12 Для цілей підрозділів 10.01 - 10.11 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду. До ведення водного господарства можна віднести перші п'ять видів. Саме ними і обмежуються повноваження районних державних адміністрацій. Риборозведення відповідає цільовому призначенню 10.07, яке в ст. 122 ЗК України прямо не згадується, тому треба керуватися ч. 5 вказаної статті, а відтак в даному випадку повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою належать саме Миколаївській обласній державній адміністрації. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 45 ЦПК України, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу. Частинами 1 та 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Як вбачається з позовної заяви прокурором обґрунтовано в чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень. Як вбачається з матеріалів справи, Первомайською місцевою прокуратурою Миколаївської області, в порядку визначено ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", листом № (15-34)5546вих-16 від 10.08.2016р. було повідомлено Миколаївську обласну державну адміністрацію про підготовку вказаного позову прокуратурою, при цьому останньою, листом № 1995/0/05-47/3-16 від 18.05.2016р., висловлено свою позицію щодо наявності порушення її прав зі сторони відповідача, а заявами адресованими суду вона підтримала позов поданий прокурором. Стосовно тверджень представника відповідача, щодо звернення у 2015 році прокурора з позовом в інтересах Врадіївської районної державної адміністрації та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області до відповідача з аналогічним предметом спору, провадження по якому було закрито, а також стосовно того, що право на звернення до суду з позовом, в даному випадку, має Міністерство екології та природних ресурсів України та підпорядковані йому органи на місцях, проте така вимога містить ознаки публічно-правового спору і має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, суд зазначає наступне. За змістом ст. 15 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом. За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ст.ст. 3, 15 ЦПК України). Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. В свою чергу, завданням адміністративного судочинства відповідно до ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України). Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення (ч. 2 ст. 4 КАС України). Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України, суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб'єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України, в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України, вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України. З урахуванням норм ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як зазначено вище в даному рішенні, земельна ділянка водного фонду площею 13,25 га перебуває у державній власності, розпорядження якою, в силу приписів ЗК України, ВК України та Закону України "Про державні місцеві адміністрації", здійснює Миколаївська обласна державна адміністрації. Аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що спір за позовом прокурора в особі Миколаївської обласної державної адміністрації про знесення об'єктів самочинного будівництва, збудованих на земельній ділянці, не відведеній у встановленому порядку для цієї мети, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку прокурор звертається до суду в інтересах держави особі розпорядника цієї земельної ділянки за захистом порушеного цивільного права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов'язаний з вирішенням питання щодо права власності на землю. Вказана позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016р. у справі № 6-1403цс16. Стосовно визначення спірних об'єктів будівництва об'єктами самочинного будівництва та наявності чи відсутності в даному випадку порушення прав позивача, суд зазначає наступне. Частинами 1 та 2 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно ч.ч. 4 та 7 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. З аналізу вказаної статті ЦК України слідує, що самочинним будівництвом визнається будівництво, яке здійснене або здійснюється: на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; з істотними порушеннями будівельних норм і правил. При цьому слід відмітити, що для визначення будівництва самочинним має існувати хоча б одна із зазначених обставин. Відповідачу 2005 році Врадіївською районною державною адміністрацією надано право на розроблення проекту відведення земельної ділянки для укладення договору оренди, вказаний проект затверджено в 2010 році. Згідно приписів ст. 6 Закону України "Про оренду землі", орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 17 Закону України "Про оренду землі" визначено, що об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Однак, як встановлено під час судового розгляду, відповідач, в порушення приписів чинного законодавства, використовує земельну ділянку без укладення договору оренди вищезазначеної земельної ділянки та за відсутності жодних документів, які дають йому право користування земельною ділянкою, та як наслідок без реєстрації права оренди чи іншого користування відповідно до вимог законодавства. На даний час розпорядником земельної ділянки є Миколаївська обласна державна адміністрація, яка у 2016 році надала відповідачу відповідний дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки для укладення договору оренди, однак, на даний час, в матеріалах справи відсутні жодні відомості щодо укладення з відповідачем будь-якого договору щодо земельної ділянки. Крім того, слід зазначити, що у 2005 та 2016 роках відповідачу надавалися дозволи на розроблення проектів відведення земельної ділянки в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (риборозведення) та для експлуатації та догляду за водними об'єктами, а не для забудови. Отже, з матеріалів справи та пояснень сторін, зокрема відповідача, вбачається, що земельна ділянка площею 13,25 га не була відведена для забудови, при чому відповідач фактично використовує земельну ділянку без будь-яких законних на те підстав. На думку суду, твердження відповідача та його представника про те, що договір оренди земельної ділянки можливо був укладений, оскільки згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-4802593842016 від 04.10.2016р. за відповідачем зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], однак у відповідача відсутній примірник вказаного договору, а він сам не пам'ятає обставин його укладення, базується виключно на припущеннях та не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Так, згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-4802593842016 від 04.10.2016р. за відповідачем 01.06.2010р. зареєстровано речове право на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER]. При чому слід зазначити, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр", державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами В свою чергу, відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав регулюється Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно ст. 1 якого, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 1 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Таким чином, в силу приписів чинного законодавства, Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-4802593842016 від 04.10.2016р. не можна розглядати як належний доказ на підтвердження факту реєстрації за відповідачем права оренди земельної ділянки. Крім того, слід зазначити, що згідно вказаного Витягу дата реєстрації речового права відповідає даті розпорядження голови Врадіївської районної державної адміністрації, яким відповідачу лише затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надано в оренду строком на 25 років земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (риборозведення) за умови укладення відповідного договору оренди земельної ділянки. Вказаний витяг не містить відомостей щодо договору оренди укладеного на підставі вказаного розпорядження. Крім того, у вказаному витягу наявна інформація щодо укладеного договору оренди від 06.06.1995р., який не має жодного відношення до предмету розгляду даної справи. Факт порушення відповідачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності під час будівництва спірних об'єктів, в тому числі щодо отримання дозвільних документів, які дають право виконувати будівельні роботи, належно затвердженого проекту та дотримання будівельних норм і правил підтверджуються матеріалами справи, зокрема матеріалами проведених Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області перевірок та поясненнями самого відповідача. Стосовно тверджень представника відповідача, що документи складені за результатами проведених перевірок дотримання відповідачем вимог земельного законодавства та законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, в силу приписів ст. 61 ЦПК України, не мають преюдиційного значення для розгляду даної справи, суд зазначає наступне. Згідно ч.ч. 3 та 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, постанови про накладення адміністративного стягнення винесені іншими органами, а не судом, згідно приписів ч.ч. 3 та 4 ст. 61 ЦПК України, не мають преюдиційного значення. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Факти порушення відповідачем вимог земельного та водного законодавства, які виявлені під час перевірок проведених Державною інспекцією сільського господарства в Миколаївській області зафіксовані в актах перевірок, приписах, протоколах про адміністративне правопорушення від 11.09.2013р. та 17.10.2013р., за результатом розгляду яких відповідача постановами від 12.09.2013р. та 17.10.2013р. притягнуто до адміністративної відповідальності. Вказані постанови відповідачем в порядку визначеному законодавством не оскаржувались, а факти за фіксовані в матеріалах перевірок ні відповідачем, ні його представником, під час судового розгляду даної справи, жодними належними та допустимими доказами не спростовані. Факти порушення відповідачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил при будівництві двох будівель та літнього табору для випасання худоби, які виявлені під час проведення перевірок Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області зафіксовані в актах перевірок, приписах, протоколах про адміністративне правопорушення від 10.12.2013р. та 26.03.2014р., за результатом розгляду яких відповідача постановою від 11.04.2014р. притягнуто до адміністративної відповідальності. Постановою Врадіївського районного суду Миколаївської області від 27.05.2014р. у справі № 474/478/14-а визнано протиправними дії заступника начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області [PERSON] щодо притягнення 11.04.2014р. до адміністративної відповідальності по ч. 1 ст. 188-42 КУпАП відповідача та скасовано постанову № 70 від 11.04.2014р. про накладення на відповідача адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 6 800 грн. 00 коп. за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-42 КУпАП. Єдиною підставою для винесення вказаного судового рішення стало відсутність доказів на підтвердження факту належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення. Судом у постанові встановлено факти щодо проведених перевірок, та що їх результати зафіксовані у відповідних документах, при цьому судом жодним чином не спростовано та не поставлено під сумнів наявність виявлених порушень відповідачем вимог чинного законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил при будівництві двох будівель та літнього табору для випасання худоби. Крім того, слід відмітити, що під час судового розгляду відповідачем визнано, що спірні об'єкти будівництва ним збудовані без отримання будь-яких дозвільних документів на таке будівництво та на земельній ділянці, якою він користується, та стосовно якої на даний час між ним та позивачем вирішується питання щодо належного оформлення ним права оренди. Вказані відповідачем обставини не заперечуються іншими учасниками судового розгляду, в тому числі і представником відповідача. Частиною 1 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Стосовно тверджень представника відповідача про недостовірність актів обстеження земельної ділянки від 29.10.2015р. та 14.06.2016р., оскільки показання свідків різняться в зазначені засобів та способів здійснення вимірювання відстаней від будівель до поверхні водного дзеркала, а з показань свідків, на думку представника, слідує що не всі члени комісії брали участь в проведенні обстежень земельної ділянки, суд зазначає наступне. В силу приписів ЦПК України показання свідків є одним із засобів доказування, при цьому обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому слід відмітити, що аналіз показань свідків зроблений представником відповідача базуються на припущеннях зроблених на оцінці показань свідків окремо один від одного, а не на констатації встановлених фактів. Розбіжності в показаннях свідків щодо кількості обстежень, в яких вони брали участь, членів комісії, які брали участь при проведені обстежень 29.10.2015р. та 14.06.2016р., та щодо вимірювальних пристроїв, які при цьому використовувалися, самі по собі, не свідчать про відсутність певних осіб під час проведення обстежень чи фальсифікації актів складених за результатами вказаних обстежень, оскільки показання свідків це засіб доказування, який базується виключно на спогадах осіб, а не на фактах зафіксованих в документах чи іншим способом. Показання осіб щодо фактів та обставин, яких вони стосуються, та свідками яких вони були, потрібно оцінювати в їх сукупності, а не окремо один від одного. Водночас, слід відмітити, що всі свідки підтвердили факт підписання ними актів обстежень земельної ділянки, тим самим взявши на себе відповідальність щодо підтвердження достовірності зафіксованих у них результатів проведених обстежень та своєї безпосередньої участі у проведені вказаних обстежень. Твердження представника відповідача проте, що згідно вимірів проведених відповідачем відстань від будівель до водного дзеркала ставка становить 27 м не підтверджено жодними доказами. Твердження представника відповідача про те, що при проведені обстежень земельної ділянки 29.10.2015р. та 14.06.2016р. участь мали брати представники позивача, а не Врадіївської районної державно адміністрації, суд не бере до уваги, з огляду на приписи ч. 3 ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", яка визначає, що місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. Пункт 3 ч. 1 ст. 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", який кореспондується з приписами ст. 17 ЗК України, визначає, що місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів. З аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що право та обов'язок здійснювати контроль за використанням землі, в тому числі водного фонду, визначений п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" не залежить від підпорядкування земельної ділянки в плані повноважень щодо її розпорядження, а визначальним є місце розташування земельної ділянки в межах адміністративно-територіальної юрисдикції місцевої державної адміністрації. Відтак, ні позивачем, ні його представником не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження недостовірності зафіксованих результатів в актах обстеження земельної ділянки від 29.10.2015р. та 14.06.2016р., оскарження їх результатів чи оскарження дій посадових осіб під час проведення обстежень земельної ділянки та оформлення відповідних актів. Таким чином, суд вважає, що документи складенні за результатами проведених обстежень земельної ділянки та перевірок дотримання відповідачем вимог законодавства належними та допустимими, в розумінні ст. 57-59 ЦПК України, доказами, які в свою чергу, підтверджують факти порушення відповідачем вимог земельного, водного законодавства та законодавства у сфері містобудівної діяльності під час використання ним земельної ділянки загальною площею 13,25 га та здійснення на ній будівництва спірних об'єктів. Отже, з сукупності вищевикладеного слідує, що з огляду на приписи ст. 376 ЦК України, спірні об'єкти будівництва є об'єктами самочинного будівництва, оскільки збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту та з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Водночас, з урахуванням змісту статті 376 ЦК України, в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України, вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Крім того, за змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил право на звернення до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва має відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. При цьому, якщо можливо провести відповідну перебудову самочинного будівництва, суд може постановити рішення про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести таку перебудову. Вказані позиції висвітлені у постановах Верховного Суду України від 17.12.2014р. у справі № 6-137цс14 та від 09.11.2016р. у справі № 6-1403цс16. Так, судом встановлено, що земельна ділянка площею 13,25 га, на якій розміщені об'єкти самочинного будівництва в межах прибережної захисної смуги (25 м), перебуває в державній власності, розпорядження якою, згідно вимог чинного законодавства, здійснює Миколаївська обласна державна адміністрація, при цьому відповідач користується вказаною земельною ділянкою без будь-яких законних підстав, а тому, з врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, вказане самочинне будівництво порушує права держави як власника та права позивача, як особи яка від імені держави здійснює розпорядження земельною ділянкою, на вільне володіння, користування та розпорядження цією земельною ділянкою, з огляду на наступне. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності. З огляду на таке, положення ч. 1ст. 84, ст. 122 ЗК України, ст.ст. 1, 7, 15 та 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об'єктами права власності Українського народу, а органи державної влади здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної власності. Використання землі державної власності без належних на те правових підстав та без додержання встановленого на цій землі режиму господарської діяльності позбавляє Український народ загалом (ст.я 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності чи користування на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 14, 19 Конституції України); кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст. 1 ВК України, прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Частинами 1, 2 та 5 ст. 88 ВК України визначено, що з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. Статтею 89 ВК України передбачено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо. Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. З огляду на зазначене та з урахуванням положень ст.ст. 18, 19, 58-61 ЗК України прибережні захисні смуги як землі водного фонду за особливостями свого цільового призначення і правового режиму не можуть використовуватися для влаштування літніх таборів для худоби, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. При цьому, зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється в порядку, визначеному законом (ст. 20 ЗК України). Порушення такого порядку має наслідком визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок, відмову в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Отже, в даному випадку наявний факт порушення прав держави в особі позивача, а враховуючи те, що об'єкти самочинного будівництва розміщені в межах прибережної захисної смуги, в якій, згідно вимог чинного законодавства, вказані об'єкти за жодних умов не можуть бути збудовані, а відтак останні підлягають знесенню. Законодавством в даному випадку передбачається вирішення питання щодо можливості перебудови об'єктів самочинного будівництва, чи як визначено ст. 89 ВК України, винесення їх за межі прибережних захисних смуг. Водночас, слід на голосити на тому, що судове рішення не може базуватися на припущеннях та має відповідати критерію зрозумілості та можливості реального виконання такого рішення. Таким чином, з огляду на те, що об'єкти самочинного будівництва знаходяться в межах прибережних захисних смуг їх перебудова не усуне порушення прав позивача. Судом також не може бути вирішено питання щодо винесення вказаних об'єктів будівництва за межі прибережних захисних смуг, оскільки з встановленого під час судового розгляду вбачається, що в силу своїх архітектурних особливостей ці об'єкти нерозривно пов'язані із частиною земельної ділянки, на якій вони безпосередньо знаходяться, а матеріали справи не містять достатніх даних щодо характеристик цих об'єктів, які б давали можливість суду вирішити питання щодо перенесення об'єктів без їх фактичного знищення. Крім того, слід відмітити, що розглядаючи можливість перенесення об'єктів самочинного будівництва ні відповідач, ні його представник не підтвердили жодним чином наявність такої можливості, враховуючи архітектурні особливості цих об'єктів. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, в сукупності вищевикладеного вбачається, що вимоги прокурора є законними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 378 грн. 00 коп., понесені прокурором при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved