Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.09.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" (14.06.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінило назву на АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] був укладений договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які розміщені на сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідач взятих на себе за умовами договору зобов`язань не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача. З позовною заявою, на адресу суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 12.08.2020 року відкрито провадження за вказаним позовом та справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін. Одночасно роз`яснено відповідачу її право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Кодимського районного суду Одеської області клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. Про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін відповідача було повідомлено належним чином. У встановлений судом строк, а саме 09.09.2020 року відповідачем було подано відзив, в якому, заперечуючи проти позовних вимог, [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити. Зазначила, що заочним рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 13.03.2017 року у справі №503/2186/16 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги було задоволено та стягнуто з неї заборгованість за кредитним договором від 07.09.2010 року в розмірі 15811,99 грн. Рішення було виконано та 10.02.2020 року державним виконавцем Кодимського РВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) закінчено виконавче провадження з примусового виконання даного рішення. Представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій він, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів відповідача, просить позов задовольнити. Дана відповідь на відзив надійшла після закінчення визначеного позивачу п`ятиденного строку з дня отримання відзиву. Зокрема, відзив на позовну заяву представник позивача за довіреністю отримав 15.09.2020 року (трек-номер 6600001137254), відповідь на відзив направлено відповідачу 24.09.2020 року (платіжне доручення 000136016 00059), а до суду 02.10.2020 року (відправлення №3629900206528538 експрес-доставка «Меркурій»). Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що 07.09.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" (в подальшому було змінено назву на АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] був укладений договір у виді договору приєднання до "Умов та правил надання банківських послуг" та "Тарифів Банку", які розміщені на сайті www.privatbank.ua та які разом із заявою становлять Договір про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Заочним рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 02.07.2012 року по справі № 2-4353/11 з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 07.09.2010 року в сумі 15811,99 грн., в тому числі: 465,72 грн. заборгованості за кредитом, 10917,13 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, 3200,00 грн. заборгованості по пені та комісії, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 729,14 грн. штрафу (процентна складова). Відповідачем у повному обсязі виконано заочне рішення Кодимського районного суду Одеської області від 13.03.2017 року шляхом перерахування коштів на рахунок стягувача. Постановою від 10.02.200 року ВП №56746639 державним виконавцем Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) виконавче провадження закінчено. Вказані обставини підтверджені матеріалами справи, сторонами по справі не спростовані. Статтею 13 ЦПК України\~визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог\~ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження позовних вимог Позивачем наданий Розрахунок заборгованості за договором, згідно якого заборгованість за тілом кредиту складає 465,72 грн., заборгованість за відсотками 140307,49 грн. Суд критично ставиться до наданого Позивачем розрахунку заборгованості від 29.02.2020 року, оскільки відповідно до заочного рішення Кодимського районного суду Одеської області від 13.03.2017 року по справі №503/2194/16-ц з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 465,72 грн. заборгованості за кредитом, 10917,13 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, 3200,00 грн. заборгованості по пені та комісії, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 729,14 грн. штрафу (процентна складова). Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наданий представником Позивача розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором №б/н від 07.09.2010 року станом на 29.02.2020 року не відповідає вимогам\~ст. 79 ЦПК України. Суд зазначає, що відповідь на відзив позивач подав до суду з пропуском процесуального строку та без клопотання про його поновлення й без посилання на обставини, які зумовили пропуск відповідного процесуального строку. В зв`язку з цим суд не приймає до уваги пояснення позивача, викладені у відповіді на відзив.\~\~\~\~ Разом з тим, щодо посилання Позивача на правову позицію, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 на обґрунтування законності нарахування та можливості стягнення заборгованості за процентами та штрафними санкціями по кредиту і після задоволення вимог кредитора до його фактичного виконання, суд виходить з того що, відповідно до цієї ж постанови, а також постанови пленуму Верховного Суду України від 05.09.2018 року справа № 127/1544/17 право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Якщо рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконане боржником кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Відповідно до ч. 2\~ст. 1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Суд приходить до висновку, що Позивач скористався правом вимоги дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів, передбаченим ч. 2\~ст. 1050 ЦК України, під час звернення до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у справі №503/2194/16-ц, провадження №2/503/85/17 та подальші нарахування процентів суперечать положенням\~ст. 1048 ЦК України. За змістом частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги є необґрунтованими. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ч.1\~ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed