Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

І. Позивач С(Ф)Г "Сяйво" звернувся в Царичанський районний суд з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON], в якому просить: 1.Визнати договір оренди землі № 29 від 06 вересня 2010р., укладений між [PERSON] та С(Ф)Г "Сяйво" щодо земельної ділянки площею 4,530 га (кадастровий номер [NUMBER]) - поновленим на той самий строк і на тих самих умовах. 2. Судові витрати покласти на відповідача. 1. На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 06 вересня 2010р. між С(Ф)Г "Сяйво" та [PERSON] було укладено договір оренди землі № 29, державну реєстрацію якого здійснено 24.11.2011р. Відповідно до п.3.1. цього договору оренди, його було укладено терміном на п'ять років. Після закінчення строку дії договору, орендар має переважне право на його поновлення на новий строк. Відповідно до п.3.2. цього ж договору, якщо до моменту закінчення строку дії договору, жодна із сторін не заявить про його припинення шляхом надсилання відповідного поштового повідомлення іншій стороні, договір вважається продовженим на такий самий строк, на тих самих умовах. Згідно з п.3.1. договору, він діє з моменту державної реєстрації, а згідно з п.14.1.договору він набирає чинність після його підписання сторонами та державної реєстрації. Посилаючись на ЗУ "Про оренду землі" (який діяв станом на 11.08.2010р.), ст.638 ЦК України, позивач стверджує, що моментом укладення договору є саме момент його підписання, тобто досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов, а саме 06 вересня 2010р., а в момент державної реєстрації цей договір набирає чинності. Вважаючи той факт, що відповідач у місячний термін з моменту припинення договору не надсилав позивачу повідомлень про намір припинити договір оренди, не вимагав повернення земельної ділянки, починаючи з 06.09.2015р. цей договір є продовженим на той самий строк на тих самих умовах. Позивач, вважаючи, що договір є продовженим, використовує земельну ділянку за її цільовим призначенням, дотримується режиму використання земельної ділянки, отже виконує передбачені договором умови. 2.У відзиві на позовну заяву представник відповідача - адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити у позові повністю. Посилається на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів повідомлення орендодавця в порядку, визначеному ст.33 ЗУ «Про оренду землі», про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк. Також позивач не звернувся до власника землі протягом місяця після спливу строку дії договору з пропозицією укласти додаткову угоду, тому відсутнє порушення переважного права позивача на поновлення договору. Крім того, позивач з 2017р. не сплачує орендну плату відповідачу, військовий збір та податок з доходів фізичних осіб. 3. У відповіді на відзив позивач зазначає, що посилання представника відповідача на ст.33 ЗУ "Про оренду землі" є необґрунтованим, оскільки редакція ст.33 цього Закону набрала чинності 12.03.2011р., договір укладений 06.09.2010р., отже в даному випадку слід застосовувати редакцію статті 33 Закону, яка діяла саме в той період. І, відповідно до тієї редакції, обов'язок направлення заперечень протягом місяця після закінчення строку договору оренди покладено на орендодавця, обов'язку направлення орендарем на адресу орендодавця повідомлення рекомендованим листом з наміром поновлення дії договору, законом не було встановлено. 4. У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача посилається на те, що згідно п.14.1.Договору оренди договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ст.33 ЗУ "Про оренду землі", які встановлюють сукупність процедур і строків, лише з дотриманням яких буде реалізоване переважне право орендаря на поновлення договору оренди. Крім того, зазначає, що відповідач саме від третьої особи [PERSON] отримує орендну плату, і лише самовільне продовження користування земельною ділянкою позивачем без оформлення відповідних правочинів, не є підставою для визнання договору оренди поновленим. 5. В письмових поясненнях щодо позову третя особа, що не заявляє самостійних вимог, - [PERSON], просив суд відмовити у позові, посилаючись на те, що на день укладення договору ним з відповідачем- 28.11.2016р. додаткова угода відповідачем з С(Ф)Г "Сяйво" укладена та зареєстрована не була. Він, як орендар, у 2017-2018рр. сплатив земельний податок з фізичних осіб, військовий збір до бюджету, орендну плату відповідачу. ІІ. 1. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що позивачем належно виконувалися умови договору оренди землі, укладеного з відповідачем, здійснювався обробіток земельної ділянки, виплачувалася орендна плата по 2016р. включно. До закінчення строку договору оренди позивач не направляв орендодавцю листи-повідомлення з пропозицією укласти додаткову угоду, оскільки це не передбачено було діючим на момент укладення договору законодавством. Не отримавши заперечень від власниці земельної ділянки, а також письмової вимоги про повернення земельної ділянки, позивач після спливу строку договору оренди продовжив використовувати її земельну ділянку. 2. В судовому засіданні представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що жодних листів-повідомлень від С(Ф)Г "Сяйво" з пропозицією поновлення договору оренди землі, [PERSON] не отримував, також йому від С(Ф)Г "Сяйво" ніколи не надходило проекту додаткової угоди. С(Ф)Г "Сяйво" не зверталось до нього з пропозицією продовження дії договору оренди землі ні в усному, ні в письмовому вигляді, ні під час дії договору оренди, ні після сливу його строку, тому він після закінчення строку дії попереднього договору оренди, 28.11.2016р. уклав договір оренди своєї земельної ділянки з ПП [PERSON] 3. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні просив у позові відмовити, з підстав, викладених у письмових поясненнях. Також пояснив, що він після проведення державної реєстрації оспорюваного договору оренди землі фактично земельною ділянкою відповідача [PERSON] не користується, при цьому виплачує, відповідно до умов договору, йому орендну плату та всі необхідні податки до бюджету. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. 1. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 07.05.2002 року Царичанською районною державною адміністрацією Ради народних депутатів, являється власником земельної ділянки площею 4,530 га, розташованої на території Прядівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області (а.с.10). 06 вересня 2010 року між С(Ф)Г "Сяйво" та відповідачем [PERSON] укладено договір оренди землі земельної ділянки площею 4,530 га, терміном на 5 років з моменту його державної реєстрації. Державна реєстрація зазначеного договору здійснена 24 листопада 2011 року (а.с.6-7). Умовами договору (п.п.3.1, 3.2) передбачено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Якщо до моменту закінчення строку дії цього договору жодна із сторін не заявить про його припинення шляхом надсилання відповідного поштового повідомлення іншій стороні, цей договір вважається продовженим на такий самий строк на тих самих умовах. 28 листопада 2016 року між ПП [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір оренди належної їй земельної ділянки строком на 10 років (а.с. 99-100). Статтею 129 Конституції визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ст.12 ч.3 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.(ст.ст.76-81 ЦПК України). Ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (згідно із ч.1 ст.203 ЦК). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК). Відповідно до ЗК України (норм, які були чинні на момент укладення договору), зокрема, ч.1 ст.93, право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (ч.4 ст.124 ЗК). За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 ЦК). Особливості найму окремих видів майна встановлюються ЦК та іншим законом (ч.3 ст.760 ЦК). За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (ч.1 ст.792 ЦК). Договір найму укладається на строк, установлений договором (ч.1 ст.763 ЦК). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК). Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч.2 ст.631 ЦК). Наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму (ч.1 ст.765 ЦК). При цьому, ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК). Зокрема, згідно із ч.1 ст.125 ЗК України, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки; речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Ст.6 ЗУ "Про оренду землі" визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до умов договору № 29 від 06.09.2010р., договір укладено сторонами терміном на п'ять років. Орендар має переважне право поновлення договору на новий строк. Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації договору оренди за актом її приймання-передачі. Згідно прикінцевих положень договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтовану позицію позивача, що моментом укладення договору є саме момент його підписання. Аналізуючи зазначені судом норми ЦК України, ЗК України, ЗУ "Про оренду землі" та умови самого договору, суд вважає, що оскільки договір оренди земельної ділянки підлягає обов'язковій державній реєстрації, то саме з моменту її проведення такий договір набирає чинності і у сторін виникають права та обов'язки щодо оренди земельної ділянки. Тобто строк дії договору починається після його державної реєстрації. Аналогічні правові висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 27.04.2017р. у справі 634/871/15-ц, постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №532/384/16-ц. 2. Враховуючи ту обставину, що суд дійшов висновку, про початок строку дії договору саме з моменту його державної реєстрації - 24.11.2011р., суд не приймає доводи представника позивача, що ЗУ "Про оренду землі", а саме ст.33 Закону, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки зміни до вказаної статті набрали чинності 12.03.2011р., тобто вже діяли на момент реєстрації договору і є обов'язковими для виконання сторонами. Зокрема, правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі». Так, відповідно до частин першої - п'ятої статті 33 цього Закону, яка, як встановлено судом, була чинна на час виникнення спірних правовідносин (вирішення питання щодо поновлення договору оренди), по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що в разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Частинами восьмою, дев'ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді. Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України. Отже, реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін. Для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення. Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів дотримання ним встановленої законом процедури. Так, ч.2 ст.33 Закону України «Про оренду землі» встановлено обов'язок орендаря, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі, додавши до листа-повідомлення проект додаткової угоди. В цьому випадку під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідного листа-повідомлення орендодавцю, а й отримання ним даного листа-повідомлення з проектом додаткової угоди, що відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного суду України від 25.02.2015 року в справі № 6-10цс15, від 13.04.2016 року в справі за № 6-2988цс15. Тому суд вважає, що позивачем не спростовано твердження відповідача [PERSON] в поданому його представником відзиві на позов та пояснення представника відповідача [PERSON], дані в судовому засіданні, про неотримання відповідачем [PERSON] листів-повідомлень позивача щодо поновлення договору оренди землі. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що позивач у встановлений законом та договором строк, а саме не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі, до відповідача [PERSON] з приводу поновлення дії договору не звертався. Позивач стверджує, що після закінчення договору оренди продовжив користуватися земельною ділянкою відповідача та сплачував йому орендну плату, зокрема і за 2016 рік, що підтверджує копією податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку. Однак, суд, вивчивши наданий позивачем письмовий доказ, приходить до висновку, що він не доводить твердження позивача про оплату орендної плати, оскільки не містить інформації, що орендодавцем вказана сума в поданому розрахунку дійсно отримана (підпис у відомості тощо), лиш підтверджує той факт, що сума доходу нарахована, а не отримана відповідачем. Крім того, з наданих позивачем податкових розрахунків та довідок за 2014-2016рр., неможливо однозначно зробити висновок, що ним сплачувались податки саме за використання земельної ділянки відповідача, а містять лише узагальнені цифри. Крім того, як встановлено судом, договір оренди закінчив свою дію 24 листопада 2016 р., отже до цього часу орендар зобов'язаний був вносити всі необхідні платежі, оскільки це передбачено договором. За період 2017р. позивачем не надано жодного доказу сплати орендної плати відповідачеві, і, як вбачається з письмових пояснень третьої особи ПП [PERSON], які він підтвердив в судовому засіданні, що саме він протягом 2017-2018рр. сплачує [PERSON] орендну плату, податок з доходів фізичних осіб, земельний податок та військовий збір. Представником позивача не надано заперечень та обґрунтованих доводів, які б спростували твердження [PERSON] Крім того, частинами восьмою та дев'ятою статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами в місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді. Отже, ст.33 Закону України «Про оренду землі» встановлено обов'язкову вимогу укладання додаткової угоди, навіть за умови поновлення дії договору на підставі частини 6 даної статті. Однак, позивач не уклав з власником земельної ділянки [PERSON] додаткову угоду про поновлення договору оренди землі та не надав суду доказів відмови чи зволікання відповідача в укладенні такої додаткової угоди. Враховуючи наведене суд вважає, що сам по собі факт продовження позивачем після закінчення строку договору оренди користування земельною ділянкою відповідача [PERSON] та відсутність протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, при вищенаведених встановлених судом обставинах, а саме не надіслання позивачем відповідачу [PERSON] листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі з проектом додаткової угоди та не укладення позивачем у встановлений законом строк з відповідачем додаткової угоди до договору оренди землі про його поновлення за відсутності доказів зволікання відповідача [PERSON] в укладенні додаткової угоди, не свідчить про наявність у позивача правових підстав для цього користування. Таким чином, [PERSON], на час укладення договору оренди землі з ПП [PERSON], мав правові підстави вважати, що договір оренди землі, укладений ним з С(Ф)Г "Сяйво", припинений 24.11.2016 року у зв'язку із закінченням строку його дії, а С(Ф)Г "Сяйво" на власний розсуд розпорядилось своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі, тобто не скористалось ним. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача, що обов'язок орендаря повідомити орендодавця про намір скористатись переважним правом на укладення договору на новий строк кореспондується з обов'язком орендодавця повідомити орендаря листом-повідомленням про заперечення у поновленні договору оренди землі. Так, обов'язок орендаря, при наявності у нього наміру поновити договір оренди земельної ділянки на новий строк, виникає до спливу договору оренди землі, мінімум за один місяць. В цей період орендар повинен вчинити всі передбачені законом процедури. Обов'язок же орендодавця повідомити орендаря про заперечення у поновленні договору оренди землі виникає вже після закінчення строку дії договору. Тому вказані обов'язки сторін не можуть вважатись взаємовиключними, взаємопов'язаними та такими, що кореспондуються між собою. Тому, в даному випадку, право позивача на переважне поновлення договору оренди землі не порушено, зважаючи на те, що С(Ф)Г "Сяйво" не вчинило жодної передбаченої законом процедури і не надало суду доказів про неможливість їх вчинення. Отже, визнання поновленим на той самий строк і на тих самих умовах договору оренди землі, укладеного [PERSON] з С(Ф)Г "Сяйво", порушить права відповідача, як власника земельної ділянки, якому відповідно до ст.317 ЦК України належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, з яких, зокрема, право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості майна для себе, здобувати з цього користь, вигоду. З огляду на викладене, також враховуючи, що переважне право на поновлення договору оренди землі можливе лише за умови дотримання орендарем строків і процедури повідомлення про намір реалізувати своє таке право, а позивач не надав суду належних та допустимих доказів направлення орендодавцю повідомлення про намір скористатися переважним правом щодо укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк з відповідним проектом додаткової угоди та отримання орендодавцем такого повідомлення, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження порушення переважного права позивача на укладення договору оренди землі з власником земельної ділянки відповідачем [PERSON] на новий строк, тому в задоволенні позовних вимог С(Ф)Г "Сяйво" слід відмовити. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016р. у справі 6-2027цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі 594/376/17-ц. Суд,

Outcome: dismissed