Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

25.06.2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що з 01.10.1996 року по 03.12.2010 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. При звільненні заробітна плата була виплачена їй не в повному обсязі, а саме не була виплачена сума індексації заробітної плати, передбачена діючим законодавством. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 11.04.2014 року з ПАТ «ММК ім. Ілліча» стягнуто на її користь заборговану індексацію заробітної плати з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року у розмірі 1070,60 гривень. До теперішнього часу вищевказана заборгованість їй не виплачена. Оскільки з 04.12.2010 року по 23.06.2014 року тривало порушення її трудових прав, вона була змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум з 04.12.2010 року по день подання позову 23.06.2014 року у розмірі 47924,61 гривень, моральну шкоду у розмірі 1000 гривень, завдану їй невиплатою заробітної плати, а також витрати на правову допомогу у розмірі 1000 гривень. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю та уточнення позовних вимог, в якій просила суд стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум з моменту звільнення, тобто з 04.12.2010 року по день винесення рішення у справі - 23.09.2014 року. Решту позовних вимог підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача ПАТ "ММК ім. Ілліча" у судове засідання не з'явився, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях та застосувати строк позовної давності. Суд, дослідивши письмові доказі по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка з 01.10.1996 року по 03.12.2010 року перебував у трудових відносинах із ПАТ "ММК ім. Ілліча", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці /а.с. 6/. За вказаний період позивачці нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, що підтверджується довідкою ПАТ «ММК імені Ілліча» /а.с. 29/. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. За ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 1 січня 2003 року). Так, рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 11.04.2014 року було встановлено, що під час роботи позивачки у ПАТ «ММК імені Ілліча» за період з березня 2003 року по липень 2006 року індексація її заробітної плати відповідачем не здійснювалася, у зв'язку з чим з ПАТ «ММК ім. Ілліча» стягнуто на користь позивачки заборговану індексацію заробітної плати з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року у розмірі 1070,60 гривень /а.с. 7-8/. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки при розгляді справи було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при її звільненні, а індексація заробітної плати з належною компенсацією, присуджена до стягнення рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 11.04.2014 року на момент розгляду даної цивільної справи так і не була їй сплачена, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивачки не спливли, тому посилання представника відповідача про необхідність відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведеня розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, виходить з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки № 1/100052 від 11.07.2014 року, наданої суду представником відповідача, середньоденна заробітна плата [PERSON] при восьми годинному робочому дні за останні повні два місяці роботи перед її звільненням складала 54,64 гривень /а. с. 29/. Таким чином, судом встановлено, що з моменту звільнення позивачки по день винесення даного рішення, а саме: з 04.12.2010 року по 23.09.2014 року, минуло 952 робочих днів. На підставі довідки-розрахунку, наданої суду представниками відповідача щодо середньоденного заробітку позивача, вбачається, що сума середнього заробітку за період з часу затримки у розрахунку із позивачем при звільненні по день винесення рішення, а саме: з 04.12.2010 року по 23.09.2014 року, складає (952 роб. дні х 54,64 грн. = 52017,28 грн.) 52017,28 гривень. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 3 липня 2013 року (справа № 6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13), в яких встановлено, що в разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. На підставі наведеного суд зазначає, що за довідкою форми ОК-5, наданої позивачкою, вбачається, що за період її роботи на комбінаті, за який рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 11.04.2014 року було присуджено до стягнення з відповідача суми індексації заробітної плати з компенсацією заборгованості за період з березня 2003 року по липень 2006 року, [PERSON] була нарахована заробітна плата на загальним розміром 46325,49 гривень. При цьому за вказаний період позивачці не було доплачено встановлену судом суму індексації та компенсації на загальний розмір 1070,60 гривень, що дорівнює 2,3 % від нарахованої [PERSON] заробітної плати за цей період. Суд також відмічає, що з часу звільнення [PERSON] 03.12.2010 року по день винесення даного рішення минуло більше 45 місяців. При цьому суд встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки у розрахунку перед позивачкою складає на момент ухвалення рішення 52017,28 гривень. Враховуючи, що минув значний проміжок у часі з моменту звільнення позивачки [PERSON] з підприємства, а також виходячи з принципу розумності, справедливості та співрозмірності задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивачки суму середнього заробітку пропорційну до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка була виплачена з затримкою, що складає (52017,28 грн. х 2,3% : 100% = 1196,40 грн.) 1196,40 гривні. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, що факт порушення трудових прав [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки, у відповідності з положеннями ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд стягує з відповідача на користь позивачки моральну шкоду в сумі 200 гривень. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу згідно із наданою квитанцією адвоката, суд керується ст.84 ЦПК України, де зазначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (наприклад, огляд доказів за їх місцезнаходженням) та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тобто перелік видів правової допомоги, за які передбачена компенсація понесених стороною витрат, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Окрім того, ці види стосуються лише судового розгляду справи. Проте адвокат [PERSON] не брав участі у судових засіданнях, а лише складав позивачці процесуальні документи, тому в частині стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. Також відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень, від сплати якого, згідно закону, звільнена позивачка.

Outcome: partial