Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] звернулась до суду з позовом до Ушомирської сільської ради про визнання права власності, який в подальшому уточнила, та просить визнати за нею право власності на незавершене будівництво нежитлової будівлі складу мінеральних домішок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що на підставі витягу з Протоколу засідання майнової комісії №1 від 03.04.2020 року їй було продано залишки нежитлової будівлі складу мінеральних домішок, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Через відсутність правовстановлюючих документів на вказане незавершене будівництво нежитлової будівлі складу мінеральних домішок вона позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на вказане незавершене будівництво. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Представник первинного відповідача Ушомирської сільської ради позов не визнав, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач придбала зруйновану будівлю, яка не має стін та інших несучих конструкцій. До того ж, зазначене в позові зруйноване приміщення розташоване за межами населеного пункту і адреса якому не присвоєна. За адресою вказаною у позові ( [ADDRESS] ) значиться інше приміщення в центрі населеного пункту, в якому значиться адміністративна будівля СТОВ «Дружба». Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Після надання вказаним відповідачем відзиву на позовну заяву стороною позивача було подано до суду клопотання про заміну неналежного відповідача на належного - СТОВ «Дружба». Ухвалою суду від 01.06.2020 року вказане клопотання задоволено. Представник відповідача СТОВ "Дружба" позов визнав в повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що рішенням загальних зборів співвласників майнових паїв колишнього КСП "Дружба" с.Ушомир Коростенського району Житомирської області, правонаступником якого є СТОВ "Дружба" с.Ушомир Коростенського району Житомирської області від 24.07.2015 року доручено майновій комісії по врегулюванню майнових відносин з розпайованим майном колишнього КСП "Дружба" с.Ушомир провести інвентаризацію майна, яке знаходиться у господарському користуванні СТОВ "Дружба", здійснювати орієнтовну оцінку майна, пошук покупців і продаж майна, розподіл коштів на майнові паї та проводити виплату вартості майнових паїв. На підставі витягу з Протоколу засідання майнової комісії №1 від 03.04.2020 року [PERSON] продано за 10 000,00 грн. залишки нежитлової будівлі складу мінеральних добрив, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оплата та передання вказаного вище майна зафіксовано у Акті №1 приймання-передачі майна (основних засобів) від 03.04.2020 року та квитанції до прибуткового касового ордера від 03.04.2020 року, а технічна інвентаризація нежитлової будівлі проведена КП "Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації", що підтверджується технічним паспортом. Незважаючи на те, що право власності на зазначене нерухоме майно відповідним чином не оформлене і не зареєстроване, позивач вважає, що набула право власності на незавершене будівництво на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з положеннями ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98). Водночас, такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у справі №916/1608/18від 19.05.2020. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності. Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований ст.331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 по справі №3-576гс16 та підтриманий в постанові Верховного суду від 21 березня 2019 року по справі № 909/175/18 (ЄДРСРУ № 80685160), в якій зокрема, вказано, що до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає. Одночасно ч.3 ст.331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Таким чином, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням ч.3 ст.331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво). З копії технічного паспорту наданого позивачем вбачається, що спірне нерухоме майно - це незавершене будівництво нежитлової будівлі складу мінеральних домішок в якому значиться, що готовність об`єкта становить 45%. Однак вказане викликає розумний сумнів, оскільки залишки будівлі, які придбані позивачем, не мають навіть стін та інших несучих конструкцій, про що свідчать фотокопії зруйнованої будівлі. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, виходячи зі змісту положень ст.328 ЦК України набуття права власності передбачає дотримання певної процедури, з якою закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, а також з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набула право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст.392 ЦК України, а ст.331 ЦК України не передбачено такий спосіб захисту прав, як визнання права власності на новостворене майно шляхом ухвалення судового рішення, тому у задоволенні позову суд відмовляє.

Outcome: dismissed