Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

В жовтні 2014 року, [PERSON], громадянка України звернулася до суду з позовом до [PERSON], громадянина [PERSON], в якому просила розірвати шлюб, визначити місце проживання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] разом з нею та стягнути з відповідача аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини. На підтвердження своїх позовних вимог вказала, що з відповідачем по справі перебуває в зареєстрованому шлюбі з 31.03.2012. Від сімейно шлюбних відносин мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], батьком яких в свідоцтві про народження, вказаний відповідач. На даний час сторони сумісно не проживають, відповідач мешкає в [PERSON], а діти проживають з нею та знаходиться на її утриманні. Після відвідування нею та дітьми, в липні 2014 року відповідача, між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач викрав молодшого сина, погрожував, що вона більше ніколи не побачить його, якщо вона не продасть трьохкімнатну квартиру та виручені кошти не віддасть йому, для погашення існуючих боргів. Тільки після звернення до поліції, вона змогла забрати сина, та повернутись з дітьми до України. Весь цей час відповідач погрожує, що викраде дітей, тому виникла необхідність встановити місце мешкання дітей через суд, в добровільному порядку вирішити дане питання не можливо. В звязку з тим, що між подружжям склалися в край неприязні стосунки, вважає, що зберігати сімю не доцільно, а тому просить розірвати шлюб. Весь цей час відповідач матеріальну допомогу на утримання синів надає, але не в повному обсязі, що явно є недостатнім для утримання дітей, діти знаходиться на її утриманні, тому вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітної плати (доходу), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вимоги положень Цивільного процесуального кодексу України\~вказана позовна заява з іноземним елементом підсудна Жовтневому районному суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Адже, відповідно до ч. 1 ст. 414 ЦПК України\~підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1,2 ст. 110 ЦПК України\~позови про стягнення аліментів та розірвання шлюбу можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~До того ж, відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" № 2709-ІV від 23.06.2005, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо у справі про сплату аліментів або про визнання батьківства позивач має місце проживання в Україні. Позивачка повідомила, що у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави немає справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що вказані в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'являвся, своїх заперечень та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав, хоча суд вжив всі розумні зусилля для повідомлення відповідача про час та місце слухання справи. Відповідно до ч. 1 ст.415 ЦПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до положень Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, учасниками якої є Україна та [PERSON], Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області направив цінним поштовим відправленням до Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, за адресою: місто Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, будинок № 21-А та Турецької республіки прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів, до якого додавались позовна заява з усіма додатками до неї. Всі додатки до прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів були відправленні на Українській мові та з засвідченим нотаріально перекладом на офіційну мову запитуваної Держави, тобто на турецьку мову. В проханні про вручення за кордоном судових або позасудових документів Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області просив уповноважений орган [PERSON] здійснити усі необхідні засоби для вручення усіх перелічених документів відповідачу, за останнім відомим місцем його реєстрації, тобто за адресою: [PERSON] 811 SOK №23 Gamlik Mah Sirinyer Izmir. До Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у липні 2016 року повернулись документи з супровідним листом від [PERSON] [PERSON] 10 Суд у сімейних справах, у якому повідомлялося, що запит на вручення документів не може бути виконаний по причині того, що відповідач, якого було викликано на засідання відповідним викликом, не зявився на засідання. Отже, Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області були вжиті всі розумні зусилля для повідомлення відповідача про час та місце слухання справи, що, відповідно до положень статті 5 Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, надає суду право розглянути справу за відсутністю відповідача. Позивачка підтримала свої позовні вимоги, просила розглядати справу за її відсутності, про що подала заяву. Представник третьої особиВиконавчого комітету Жовтневої районної у місті Ради м. Кривого Рогу [PERSON], звернулась з письмовою заявою, про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що з 31 березня 2012 року між сторонами був зареєстрований шлюб Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 134. Від фактичних шлюбних відносин сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження, матірю дітей є позивачка громадянка України, [PERSON], батьком - громадянин [PERSON] [PERSON] [PERSON]. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Згідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дитини. Враховуючи, що між сторонами склалися неприязнені стосунки, подружжя з липня 2014 року сумісно не проживають, сімейно шлюбні відносини не підтримують, суд дійшов висновку, що сімя розпалася остаточно і зберегти її неможливо, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя. Тому позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, положеннях Сімейного Кодексу України, роз'ясненнях, що містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. \~Згідно роз'яснень, що містяться в п. 18\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення\~ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ст. 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір'ю. Однак, принцип ст. 6 Декларації, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Відповідно до акту про проживання, позивачка, [PERSON], постійно проживає з трьома дітьми: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за адресою України [ADDRESS], засвідчений Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Дом.Ком» та актом про обстеження умов проживання наданий службою у справах дітей Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Ради, житлові умови для проживання дітей [PERSON] та [PERSON], за вищезазначеною адресою, разом зі своєю матерію [PERSON] задовільні, враховуючи рівні, спокійні стосунки в сімї, бажання дітей жити з мамою, вважають за доцільним встановити місце проживання дітей з позивачем [PERSON]. На підставі вище викладеного, враховуючи, висновок психологічного дослідження діагностування переважного емоційного стану і типових видів емоційного реагування на ситуації, повязані з сімейними обставинами та визначення особливостей ставлення дитини до зміни у сімейній системі, відповідно до якого [PERSON] відчуває турботу та допомогу з боку матері, усвідомлює силу її підтримки себе і брата [PERSON], усвідомлює її любов та здатність забезпечити гідне життя для своєї сімї сьогодні, так і в майбутньому; висновок органу опіки та піклування, про доцільність залишення дітей для постійного проживання з матірю. Що між сторонами склались неприязнені стосунки, за захистом порушених прав дитини з боку відповідача, [PERSON], зверталась до поліції, та те що відповідач проживає на території іншої держави, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дітей є обґрунтованими та законними, в звязку з чим підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, які потребують допомоги. Оскільки дитина, що потребує матеріальної допомоги, проживає з матірю, відповідач зобов'язаний виплачувати на утримання дитини аліменти. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року " Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції " Про права дитини", схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.021991 №789/ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Стаття 8 Закону України " Про охорону дитинства", а також\~ст. 27 Конвенції "Про права дитини", дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У відповідності з положеннями ч. 2 ст. 182 СК України\~\~мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1\~ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню, суд враховує, що відповідач інших виконавчих листів по стягненню аліментів на дітей не має, тому має можливість виплачувати аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу). На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір 551 гривень 20 копійок. Згідно ст. 367 ч.1 п.1 ЦПК України зазначене рішення суду підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного і

Outcome: approved