Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , [PERSON] , Універсальна товарна біржа «Нерухомість Н» в якій просила визнати дійсним правочин - договір міни нерухомого майна, а саме: трикімнатної квартири, загальною площею 62,01 м2, житловою площею 45,1 м2 , яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на належну [PERSON] (діючому від свого імені, та від імені неповнолітнього на той час [PERSON] , згідно рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів № 42/5 від 13.02.1998 року), [PERSON] , квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,5 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., яка є однокімнатною, з другої сторони, та зареєстрована 18 лютого 1998 року на Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н» дійсним. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що в 2004 році померла [PERSON] . Після її смерті в 2005 році, спадщину, а саме частку квартири прийняв її син [PERSON] , а в 2009 році цю квартиру було продано іншим людям. В даний час позивач має намір розпорядитись належним йому майном. Звернувшись до нотаріальної контори для здійснення угоди, йому було відмовлено стосовно цієї квартири, оскільки на час укладення договору міни квартири один із співвласників квартири на той час був неповнолітнім, від імені якого діяв [PERSON] згідно рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів № 42/5 від 13.02.1998 року. Крім того, договір міни квартири не був нотаріально посвідчений і потребує визнання в судовому порядку дійсним. Згідно договору міни нерухомого майна, укладеного у виконання біржової угоди, зареєстрованої на Універсальній товарній біржі « Нерухомість Н`за № 117 від 18 лютого 1998 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] здійснили міну належної їм на праві власності трикімнатної квартири, загальною площею 62,01 м 2, житловою площею 45,1 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] .Право власності на вищевказану квартиру зареєстроване у КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 16.01.1998 року у реєстровій книзі № 73П, сторінка 485 на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі договору міни нерухомого майна, який зареєстрований 18 лютого 1998року на Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н», реєстровий номер Ж208 . Син позивача [PERSON] досяг повноліття. В 2004 році [PERSON] померла, а в 2005 році її отримав в спадщину частину вищезазначеної квартири. В 2009 році [PERSON] продав квартиру іншим людям. В зв`язку з тим, що вказаний договір не був нотаріально посвідчений, позивач не може належним чином розпорядитися своєю власністю,томузвернувся до суду та просив визнати договір міни дійсним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився заздалегідь подавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій позовні вимоги він підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, заздалегідь подавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій позовні вимоги він визнав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Треті особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, заздалегідь подавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, у якій позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Третя особа Універсальна товарна біржа "Нерухомість Н" в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Правовстановлюючим документом на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] є договір міни, зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н», реєстровий номер Ж208 від 18 лютого 1998 року. Обставини належності квартири,яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладення ним [PERSON] , його дружиною [PERSON] та його на той час неповнолітнім сином [PERSON] , відповідачами біржового договору міни нерухомого майна, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] обміняли квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 29.06.1994 року, зареєстрованого органом приватизації Управління житлово-комунального господарства № Ж1135, на квартиру [ADDRESS] яка належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та на підставі права власності № Ж208 від 04 лютого 1998 року, зареєстрованого БТІ м . Кривого Рогу за № 151П-219, підтверджуються письмовими матеріалами справи. Правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачами на підставі укладеного між ними договору міни квартири [ADDRESS] , мали місце до набрання чинності Цивільним Кодексом України в редакції 2003 року. Отже, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень, в даному випадку підлягають застосуванню положення Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 227 ЦК (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Згідно з частиною 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"). Суд приходить до висновку, що чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 ЗУ "Про товарну біржу", дозволяло укладати угоди міни нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Таким чином, незважаючи на існуючу дату укладання правочину та норму, що дозволяла укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення, мала місце колізія норм ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та норми кодифікованого нормативно-правового акта, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, що вимагала обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо однією із сторін є фізична особа. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) - якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, - суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як вбачається із матеріалів справи доказом укладення і виконання договору його сторонами є зареєстрований на товарній біржі договір міни квартири, що відповідало на час його укладення вимогам ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч.2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обрані позивачем способи захисту його прав передбачені законом і відповідають йому. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved