Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

13.01.2015 року [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], яким з урахуванням уточнень позовних вимог від 18.02.2015 року просила стягнути з [PERSON] в рахунок матеріальної шкоди відповідно наданої розписки у розмірі 43 404,50 грн. та моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., та з [PERSON] в рахунок матеріальної шкоди відповідно наданої розписки у розмірі 43 404,50 грн. та моральної шкоди (в судовому засіданні представник позивачки уточнив, що у прохальній частині позову допущена описка та просив вважати, що це моральна шкода, що відповідає змісту позову) в розмірі 5 000 грн., та просила стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 20 828 грн., а також стягнути солідарно з відповідачів понесені судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що позивач є суб'єктом підприємницької діяльності, яку здійснює у сфері торгівлі. У квітні 2012 року нею було прийнято на роботу відповідачів на посаду продавщиць у магазині "[INFO]", що знаходиться за адресою с. Чаплинка Петриківського району Дніпропетровської області, власницею якого вона є. Між нею та відповідачами укладено договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності ввірених підприємством матеріальних цінностей, та зобов'язання у випадку не забезпечення такої схоронності відшкодувати завдану шкоду. 29.10.2014 року у приміщені вказаного магазину проведено планову інвентаризацію залишків товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів у касі та перевірено наявні документи бухгалтерського обліку про, що складено відповідний акт. За результатами проведеної інвентаризації в касі підприємства виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 86 809 грн. Свою провину відповідачі визнали, про що склали відповідні розписки від 25.10.2014 року та зобов'язалися відшкодувати нестачу до 06.11.2014 року. Після цього 29.10.2014 року проведено інвентаризацію та виявлено накладну на 10 828 грн. та розписки жителів с. Чаплинки на суму 10 000 грн., які не були записані в книгу приходу, а тому вказані кошти також підлягають відшкодуванню. Завдану шкоду відповідачі добровільно не відшкодовують, у зв'язку з чим позивач змушена звернутися за захистом до суду. Від вказаних дій відповідачів, позивач вважає, що йому заподіяна також і моральна шкода, яка проявляється у душевних переживаннях на фоні виявленої нестачі. В результаті чого різко погіршився стан здоров'я на фоні постійних та триваючих хвилювань, піднявся тиск, погіршився настрій та збільшилась нервова напруженість та завантаженість на серцево-судинну систему організму. Вказане змушує купувати седативні препарати за порадами лікаря, також ця ситуація обмежує у повсякденних справах, немає можливості виконувати свої зобов'язання перед постачальниками, що несе додаткові труднощі та складнощі. Моральна шкода оцінена позивачем у розмірі 10 000 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], позов підтримав у повному обсязі просив його задовольнити. Також обґрунтовуючи позов додав, що доводи відповідачів про не підписання договорів повної індивідуальної відповідальності спростовуються наявними договорами в яких маються підписи останніх. Так само представник заперечував щодо необхідності проведення інвентаризаційного опису, вимоги якого до фізичної особи підприємця не ставляться. Зауважив, що відповідачі самі безпосередньо приймали товар від постачальників, самі розписувалися за товар, вели рахунок товару, тобто його приход та реалізацію у відповідному зошиті. Всі накладні відповідачі зберігали самі та саме відповідачі ставили свої підписи на первинних документах, які перевірялися під час проведення інвентаризації. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що вимоги є незаконними та необґрунтованими. Так як позивач не надав копії правил внутрішнього трудового розпорядку, а також колективного договору де передбачені права та обов'язки відповідача. Типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, який надано позивачем на території України не застосовується. При цьому колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється за наявності одночасно певних умов, яких позивач не виконав, а тому посилання на ст. 135-2 КЗпП України є необґрунтованим. Типовий договір про повну індивідуальну відповідальність не містить дати підписання та адреси, що свідчить про усунення позивача від відповідальності. Позивачем не обґрунтовано правомірність проведення інвентаризації та порушено порядок її проведення. Не надано жодного доказу балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей, доказів в чому полягає недостача, не підтверджено заподіяння шкоди при виконанні трудових обов'язків працівниками. Не підтверджено відповідними доказами і розмір моральної шкоди. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] також заперечували проти позову, оскільки належного оформлення трудових відносин не відбулося, так як батько позивачки є хрещеним батьком відповідачки сина, тому відповідачка просто допомагала позивачці у магазині, коли її просили та іноді вона отримувала грошову винагороду в якості вдячності. Договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність нею не підписувався. У інвентаризації участь не брала, зі звітами про рух і залишки цінностей ніхто її не ознайомлював. Розписка на суму 43 000 грн. була написана під тиском та шляхом обману. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Зокрема, за змістом ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством (ч. 2 ст. 130 КЗпП України). Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Положенням п. 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Розглядаючи справу в межах заявлених вимог, судом встановлено, що з квітня 2012 року у позивачки в магазині "[INFO]", що знаходиться в с. Чаплинка, Петриківського району Дніпропетровської області працювали по змінно відповідачки, що сторонами не заперечувалося. При цьому [PERSON] прийнята на роботу до Позивачки на посаду продавець непродовольчих товарів на підставі трудового договору №42 (т.1 а.с. 53-54), за умовами якого відомості про матеріальну відповідальність за передані товарно-матеріальні цінності відсутні. Як пояснила [PERSON], та не заперечував представник позивачки, вона також працювала продавцем на підставі своєї заяви, однак офіційно не працевлаштовувалась, за виконану роботу отримувала грошову винагороду. За таких обставин, суд оцінює критично посилання [PERSON] в заперечення позову, виключно на невиконання Позивачем вимог щодо її трудового оформлення, за наявності факту визнання виконання нею роботи на користь Позивача. Під час оформлення трудових відносин поведінка працевлаштованого не є пасивною. Відповідачі не заперечували, що товар приймався ними по накладним та з урахуванням націнки записувався у відповідний зошит, який не відноситься до документів суворої податкової звітності. Зазначене не заперечував і представник позивача. В підтвердження своїх вимог наявності у відповідачів повної індивідуальної матеріальної відповідальності позивачем надано типові договори без дати та без номеру про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відносно кожної з відповідачів. Як пояснила [PERSON], вказані договори були підписані після проведення ревізії 29.10.2014 року. Окрім цього Позивачем надано типовий договір без номеру без дати про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, який укладено між Позивачем та продавцем [PERSON], за умовами якого колектив приймає на себе колективну (бригадну) матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження майна та інших цінностей переданих йому, без зазначення видів робіт, а адміністрація зобов'язується створювати колективу (бригаді) умови необхідні для належного виконання прийнятих на себе зобов'язань за договором. Як пояснила [PERSON], будь-яких документів щодо оформлення трудових відносин нею не підписувалися, а підписи, які містяться в них їй не належать. При цьому належних доказів в обґрунтування своїх вимог не надала. Доводи [PERSON], щодо не застосування на території України типового договору, який затверджено Постановою ДК СРСР з праці та соціальних питань і секретаріату ВЦСПС від 14.09.1981 року №259, не є переконливими, так як незастосуванню на території України не підлягає вказана постанова. Умови ж договору визначаються сторонами з додержанням вимог законодавства. Так само не є переконливим доводи [PERSON] з приводу проведення інвентаризації. Оскільки, як не заперечувалося сторонами, 29.10.2014 року було проведено інвентаризацію товарів в магазині "[INFO]" с. Чаплинка, за результатами якої складно "порівняльна відомість результатів інвентаризації товарів , матеріалів і грошових засобів у торгівлі" та інвентаризаційний опис №3 розписка матеріально відповідальних осіб [PERSON] та [PERSON] від 29.10.2014 року, які зокрема підписані відповідачками. Сума недостачі визначена в розмірі 86 809 грн. Як пояснили, відповідачки остаточна сума була вказана позивачем вже після того, як ними були підписані ці документи. В підтвердження чого [PERSON] для огляду в судовому засіданні надано копію порівняльної відомості, де були відсутні їх підписи. Між тим, як пояснили в судовому засіданні відповідачки, при проведенні інвентаризації вони особисто були присутні, на кожному аркуші "порівняльної відомості результатів інвентаризації товарів, матеріалів і грошових засобів у торгівлі" було вказано остаточну суму та вони особисто проставляли свої підписи. Доводи [PERSON] згідно письмових заперечень, що вона особисто не була присутня під час інвентаризації фактично нею ж і спростовано, в тому числі і поясненнями [PERSON], яка також вказала, що під час цієї інвентаризації вони були разом. Таким чином доводи відповідачів, що при написанні остаточної суми наявних товарів та різниці у вигляді нестачі у "порівняльній відомості результатів інвентаризації товарів, матеріалів і грошових засобів у торгівлі" суд оцінює критично. Однак, враховуючи вищевикладені обставини та норми закону, суд вважає, що надані позивачем договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, не можуть свідчити про обов'язок відповідачів відшкодувати шкоду саме в розмірі 107 637 грн. Так, щодо солідарного стягнення з відповідачів суми в розмірі 20 828 грн., яка складається з 10 000 грн. боргових зобов'язань покупців та 10 828 грн. по накладній, яка, як зазначив представник позивачки та [PERSON], не була включена під час інвентаризації товару, суд вважає вказану вимогу необґрунтованою з підстав невиконання вимог статей 10 та 60 ЦПК України. Оскільки вказана сума в "порівняльній відомості результатів інвентаризації товарів, матеріалів і грошових засобів у торгівлі", яка підписувалася сторонами не вказана. Надані фотокопії аркушів із записами товару та його вартості (т.1 а.с. 147-152) не можуть свідчити про наявність такої нестачі. Так само не може свідчити про обґрунтованість в цій частині вимог фотокопія зошиту з написом «боржники» (т. 1 а.с. 123-131). Між тим, виходячи з положень ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Згідно розписки від 31.10.2014 року наданої позивачці [PERSON], остання визнає недостачу в розмірі 86 000 грн., та зобов'язується погасити недостачу в розмірі 43 000 грн. до 06.11.2014 року (т. 1 а.с. 55). Аналогічного змісту розписка від 31.10.2014 року дана і [PERSON] (т.1 а.с. 56). Наявність цих розписок та їх написання відповідачами не заперечувалося. При цьому [PERSON] вказала, що розписка була написана добровільно, оскільки існували довірительні відносини між нею та роботодавцем. Між тим [PERSON], вказала, що представник позивачки вміючи морально тиснути, шляхом обману змусив її написати та підписати цю розписку. Однак належних та допустимих доказів в підтвердження своїх доводів щодо наявності тиску та обману [PERSON] суду в порушення вимог статей 10 та 60 ЦПК України, не надано. Таким чином враховуючи викладені обставини, з огляду на те, що відповідачі були присутні при проведенні інвентаризації 29.10.2014 року, за домовленістю між позивачем та відповідачами, зобов'язання по відшкодуванню завданої шкоди було замінено шляхом написання відповідних розписок, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів в сумі 43 000 грн. з кожного відповідача є обґрунтованим та такими, що підлягають задоволенню. В іншій частині вимоги по відшкодуванню завданої матеріальної шкоди задоволенню не підлягають, як необґрунтовані. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Таким чином, вказана діяльність пов'язана з певним ризиком, який є невід'ємною частиною такої діяльності. При цьому позивачем в порушення вимог статей 10 та 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, що саме через недостачу товару відбулося погіршення здоров'я та пов'язані з цим витрати, які були покладені у визначений розмір моральної шкоди загалом в розмірі 10 000 грн. Тому в даній частині позову, вимоги також підлягають залишенню без задоволення за необґрунтованістю. Інші доводи сторін висновків суду не спростовують. Розподіл судових витрат здійснити на підставі ст. 88 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 430 грн. з кожної відповідачки.

Outcome: partial