Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом втрати користування, посилаючись на те, що він є власником домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевої І.М. від 27.12.2017. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , є членами сім`ї колишнього власника будинку [PERSON] Вони зареєстровані за даною адресою, проте не проживають в ньому і тривалий час не проживали. За таких обставин, позивач просив суд усунути позивачу перешкоди в користуванні власністю - домоволодінням [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS] . Ухвалою від 03 квітня 2019 року прийнято справу до свого провадження. Ухвалою суду від 06 травня 2019 року закрито підготовче провадження і справу призначено до розгляду. 20 травня 2019 року справа розглянута по суті з ухваленням рішення. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надавши до суду заяву з проханням розглядати дану справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідно до ч.1. ст. 280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевої І.М. від 27.12.2017 позивач є власником домоволодіння [ADDRESS] (а.с.10, 11, 12). В зазначеному домоволодінні, крім позивача зареєстровані також, [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №18514 (а.с.13). [PERSON] та [PERSON] залишається зареєстрованими в домоволодінні [ADDRESS] ), що перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю, а тому він звернувся до суду. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимог ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Таким чином права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2018 усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні власністю домоволодінням [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з домоволодіння [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Оскільки [PERSON] та [PERSON] є членами колишнього власника домоволодіння, то позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню. У відповідності до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, суд вважає, що з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі по 384,20 грн. з кожного.

Outcome: approved