Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та просила визнати недійсними кредитні договори від 27 липня 20107 року за №HAE2G114010129 та № HAE2G214010129, укладених 25 липня 2007 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що за договором №HAE2G114010129 відповідач зобов'язувався надати їй кредитні кошти у розмірі 35 358,76 доларів США , за договором № HAE2G214010129 відповідач зобов'язувався надати позивачу кредитні кошти у розмірі 7 200, 00 доларів США , шляхом видачі готівки через касу на умові їх повернення у строки зазначені в договорі. До кредитних договорів були складені графіки погашення кредиту. В пункті 3.1. обох договорів зазначено, що за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п.7.1. В обох Договорах в п.7.1 наявні такі умови, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,75% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 %, від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 договору. 06 червня 2007 року набула чинності постанова Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та закупну вартість кредиту» . Згідно п 3.6 Правил, Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або за дії, які споживач здійснює на користь банку або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Позивач вважає, що в п. 7.1 обох кредитних договорів відповідач встановив платежі на власну користь, які вона має додатково сплатити до суми кредиту та відсотків, що порушує вимоги Правил. Строки та суми погашення кредиту за договором 1 та договором 2 були зазначені в додатку № 1, який називався «Погашення кредиту відбувається у сумі і в строки згідно графіку погашення кредиту». Преамбула «Закону України №1023-ХII від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» передбачає, що Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону «Про захист прав споживачів», споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до частини 1 статті 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 статті 11 вказаного Закону та частиною 2 статті 12 Закону України від 12 липня 2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України від 7 грудня 2000 року №2121-111 «Про банки і банківську діяльність» щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Згідно із частиною 1 статті 55 Закону «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Згідно із пунктом 3.2 Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Спірні кредитні договори не відповідають зазначеним вимогам. Банк взагалі не повідомив позивача про суму сукупної вартості кредиту та суму абсолютного подорожчання кредиту ні до, ні під час укладення, ні в самому договорі. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк», проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що банк зі своєї сторони виконав всі зобов'язання за кредитними договорами від 27 липня 2017 року №№ HAE2G 114010129 , HAE2G214010129. Сторони при укладенні кредитних договорів досягли згоди з усіх істотних умов, після чого на добровільній основі підписали їх, однак позичальник ухиляється від виконання своїх зобов'язань, що передбачені кредитними договорами, а відтак відсутні будь-які правові підстави для задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 27.07.2007 року між сторонами укладено кредитний договір № HAE2G114010129 (надалі-Договір-1) та кредитний договір № НAE2G214010129 (надалі - Договір-2). За першим договором відповідач зобов'язувався надати позивачу кредитні кошти у розмірі 35 358,76 доларів США шляхом видачі готівки через касу зі строком повернення , згідно додатку №1 ( графік погашення кредиту) - 25 липня 2027 року. За другим договором відповідач зобов'язувався надати позивачу кредитні кошти у розмірі 7 200, 00 доларів США шляхом видачі готівки через касу зі строком повернення, згідно додатку №1 (графік погашення кредиту) також до 25 липня 2027 pоку. В пункті 3.1. обох договорів зазначено, що за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п.7.1. В обох Договорах в п.7.1 наявні наступні умови, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,75% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20%, від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, статтею 203 ЦК України. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Тобто, вирішуючи спір про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Як вбачається з позовної заяви, позивач, вимагає визнання недійсними кредитних договорів з тих підстав, що договори за своїм змістом і текстом не відповідають законодавству України, інтересам та волі позивача, порушують її права та законні інтереси, посилаючись при цьому, що Банком, на її думку, при укладанні договорів не було дотримано приписів Закону України «Про захист прав споживачів», а також, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року, а саме: не надано в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту та можливі ризики в разі зміни валютного курсу, відмінності між умовами кредитування, про осіб, які здійснюють оцінку предмету іпотеки, а також, що в силу вимог ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови Договору є несправедливими через включення до умов договору обов'язку боржника сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Але з доводами позивача погодитися не можна з огляду на наступне. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка була чинною на час укладання оспорюваного договору), у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право на дострокове повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Як вбачається зі змісту договорів, вони підписані сторонами, що свідчить про те, що позичальник був ознайомлений з умовами договору та погодився зі змістом прав та обов'язків кожної із сторін, тобто підписанням даного договору позичальник підтвердив свою здатність та згоду виконувати його вимоги. Крім того, в п.6.5. вказаних договорів зазначено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п.6.2., 7.1. цього Договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки, що повністю відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою Правління національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 р. Отже, виходячи зі змісту Договору та викладених обставин, сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов, а позивачеві було надано в повному обсязі інформацію щодо істотних умов Договору. Крім того, в силу ст.ст. 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» ненадання належної інформації споживачу щодо отриманих послуг не тягне недійсність договору. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При укладанні кредитних договорів позивач не був обмежений у можливості отримати кредит як в іноземній, так і в національній валютах. Валюту кредитування у вигляді долару США позивач обрала на власний розсуд. Таким чином, укладаючи спірні кредитні договори в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договорів не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитних договорів були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Пунктом 16 постанови № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснив, що позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з дінамики зміни курсу валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Умови про оплату винагороди Банку за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу були узгоджені сторонами при його укладенні. Щодо правової природи винагороди за резервування коштів. Банківські установи здійснюють постійний контроль за кредитними операціями з клієнтами та виявляють і запобігають виникненню загроз неповернення позичальниками одержаних кредитних коштів та несплати ними процентів за користування кредитом. При цьому банки повинні формувати резерви на відшкодування можливих втрат за кредитним операціями, які використовуються для погашення заборгованості, стягнення якої є неможливим. Формування резерву під кредитні ризики банківської установи в Україні здійснюється згідно з Положенням "Про формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків", затвердженим Постановою Правління НБУ № 279 від 06.07.2000 р. (в редакції чинній на дату укладання договору). Резерв під кредитні ризики формується банком і використовується лише для покриття збитків за непогашеною позичальником заборгованістю за кредитними операціями за основним боргом, стягнення якої є неможливим. Резерв під кредитні ризики формується в тій валюті, у якій враховується заборгованість. Формування резерву відбувається під заборгованість за всіма видами кредиту в національній та іноземній валютах, включаючи строкові депозити, які розміщені в інших банках. Банки зобов'язані здійснювати формування резервів під кредитні ризики за коштами, що містяться на кореспондентських рахунках, які відкриті в інших банках, та за простроченими на строк понад 30 днів нарахованими доходами за кредитними операціями. Законом України "Про захист прав споживачів" та "Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" не заборонено нарахування даного виду винагороди, а розмір та порядок сплати винагороди детально розписано в тексті Договору. Крім того, положення Договору щодо сплати винагород не суперечить ст. 11 Закону, якою визначено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі, але сторони такі умови узгодили. Підписуючи спірні договори, позивач підтвердив факт ознайомлення з елементами вартості кредиту та умовами кредитування в іноземній валюті. Укладеними договорами чітко визначено умови надання кредиту та його погашення. До банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договорів позивач не звертався. Позивач при укладенні спірних договорів мав можливість ознайомитися з їх умовами та відмовитись від укладання договорів, проте договори були підписані та виконувалися сторонами. Таким чином, підстави для визнання кредитних договорів недійсними відсутні. Суд розцінює факт звернення до суду з позовом майже після спливу 10 років після укладення кредитних договорів, як зловживання правами, здійсненими з метою уникнення виконання зобовязань та цивільно-правової відповідальності.

Outcome: dismissed