Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу „Запорізький будівельний коледж" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, зазначивши в позові, що з 30.08.2013 року між нею та відповідачем укладений безстроковий трудовий договір, згідно з яким відповідач зобов"язаний був надати роботу відповідно до її спеціальності, рівня підготовки та виданого наказу, однак свої обов"язки відповідач не виконав. 20.12.2013 року її було звільнено з займаної посади згідно п.4 ст.40 КЗпП України за систематичну неявку на своє робоче місце без поважних причин. Вважає звільнення незаконним, оскільки відповідач звільнив її з підстав, не передбачених законом, без врахування обставин, що мали значення для прийняття рішення про звільнення. Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ виконуючого обов"язки директора Державного вищого навчального закладу „Запорізький будівельний коледж" № 85-к від 20.12.2013 року про її звільнення з посади викладача спеціальних дисциплін згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити її на посаді викладача спеціальних дисциплін Державного вищого навчального закладу „Запорізький будівельний коледж", стягнути з Державного вищого навчального закладу „Запорізький будівельний коледж"на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 150 000 гривень. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у ньому. Представник відповідача позов не визнав, заперечивши проти нього та пояснивши, що виходячи зі змісту позовних вимог позивачка була звільнена на законних підставах, у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін по справі, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала в Державному вищому навчальному закладі „Запорізький будівельний коледж" (далі ДВНЗ „ЗБК") з 12.11.1980 року по 20.12.2013 року (копія трудової книжки т.1 , а/с 59-62). Наказом в.о директора ДВНЗ „ЗБК" № 53-к від 30.08.2013 р. [PERSON], завідувач денним відділенням, переведена на посаду викладача спец дисциплін, категорія „спеціаліст вищої категорії", педагогічне звання „викладач-методист"( т.1, а/с 52). Наказом в.о директора ДВНЗ „ЗБК" № 85-к від 20.12.2013 р. [PERSON] звільнена з посади викладача спеціальних дисциплін 20 грудня 2013 р. згідно п.4 ст.40 КЗпП України за систематичну неявку на своє робоче місце без поважних причин (т.1,а/с 8). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] починаючи з 02 вересня 2013 року неодноразово зверталася до адміністрації коледжу з письмовими заявами про надання їй педагогічного навантаження на 2013-2014 р.р. та отримала його 25.09.2013 року (т.1, а/с 42-47). З отриманим педагогічним навантаженням [PERSON] не погодилася, оскільки на підставі цього планового навантаження вона повинна була викладати дисципліну „Технологічні лінії виготовлення деталей та конструкцій", що не відповідає її кваліфікації та рівню освіти (т.1,а/с 92-97). Як свідчить диплом серії [NUMBER] [PERSON] навчалася в Дніпропетровському інженерно будівельному інституті за спеціальністю „Промислове та цивільне будівництво", присвоєна кваліфікація „інженер-будівельник" (т.1 а/с 104). На звернення [PERSON] в.о. ректора ДВНЗ „Придніпровська державна академія будівництва та архітектури" 13.01.2014 року повідомив, що дисципліна „ Технологічні лінії виготовлення деталей та конструкцій" спеціальності „Виготовлення будівельних деталей і конструкцій" не передбачена навчальним планом спеціальності „Промислове та цивільне будівництво", і не є фаховою для випускника, що закінчив ВНЗ за цією спеціальністю. Відповідно до п.2.2.5 наказу Міністерства освіти та науки, молоді та спорту України від 29.11.2011 р. № 1377 викладання вказаної дисципліни можливе після проходження науково-педагогічного стажування чи підвищення кваліфікації з відповідної дисципліни тривалістю не менше 6 місяців (або отримання наукового ступеню за спеціальністю 05.23.05 „Будівельні матеріали та вироби") (т.1, а/с 90). Дані твердження позивача не спростовані представником відповідача належними та допустимими доказами. Доказів про те, що [PERSON] згідно з плановим педагогічним навантаженням на 2013-2014 р.р. запропоновано викладати дисципліни відповідно її фаху суду не надано. Цього не підтвердив також допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON].(заступник директора по навчальній роботі). Підставою для застосування п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд виходить з конкретних обставин і враховує докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК України. Як встановлено судом, та не заперечується сторонами [PERSON] не з"являлася на роботу починаючи з 28 жовтня 2013 року. Тривала письмова переписка позивача з адміністрацією коледжу на протязі вересня-грудня 2013 року свідчить про намагання позивача бути обізнаною про умови праці ( а саме робоче місце, перелік дисциплін, які повинна викладати позивач і т.і.), як цього вимагає ст.29 КЗпП України. Про порушення трудових прав позивачки з боку адміністрації коледжу значиться в повідомленні начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області (т.1, а/с 87-89). Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, п. 4 статті 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Судом встановлено, що в порушення вимог ст.43 КЗпП України подання власника розглядалося у відсутність [PERSON], пояснення у неї також не відбиралося. Таким чином, суд вважає, що відповідачем не доведені підстави звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України, крім того така підстава звільнення яка зазначена в наказі як „систематична неявка на своє робоче місце без поважних причин" не передбачена п. 4 ст. 40 КЗпП України, тому наказ виконуючого обов"язки директора Державного вищого навчального закладу „Запорізький будівельний коледж" № 85-к від 20.12.2013 року про звільнення [PERSON] з посади викладача спеціальних дисциплін згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України є незаконним. А отже,звільнення [PERSON] проведено з порушенням КЗпП України, тому є всі підстави для визнання незаконним такого звільнення, поновлення її на попередньому місці роботи та стягнення на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у відповідності до ст.235 КЗпП України. У випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два повних календарних місяців роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. З довідки ДВНЗ „ЗБК" від 21.01.2014 р. вбачається, що за останні два місяці роботи перед звільненням позивачу нараховано заробітну плату: вересень 2013 р. - 1665,96 грн.; жовтень 2013 р. - 1097,49 грн.(т.1, а/с 55). Таким чином, середньоденний заробіток складає 69,09 грн. (1665,96+1097,49 : 40 робочих днів). Вимушений прогул позивача становить 149 робочих днів. З огляду на наведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10 294,41 грн. (69,09 грн. середньоденний заробіток х на 149 робочих днів). Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування вл асником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки звільнення визнано незаконним, позивач на підставі ст.237-1 КЗпП України має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки порушення її законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації її життя. Суд з урахуванням конкретних обставин справи, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн. У відповідності до вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial