Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивачка звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ПАТ БАНК « МЕРКУРІЙ» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона працює в Публічному акціонерному товаристві банку «Меркурій» з 04 липня 2007 року, з 01.09.2012 року - провідний економіст Відділення №5. З 22.09.2014 року по 27.07.2017 року Позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 05.06.2015 року відповідно до наказу від 02.06.2015 року № 34-ос позивача було звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників та ліквідацією банку, згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Вказане звільнення вважає неправомірним та просить визнати звільнення незаконним, відновити її на роботі та стягнути моральну шкоду за незаконне звільнення. В судовому засіданні представник позивачки наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, надав до суду письмові заперечення. Вислухавши думку учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, суд вважає позовні такими, що підлягають частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працює в Публічному акціонерному товаристві банку «Меркурій» з 04 липня 2007 року (наказ № 131-ос від 04.07.2007 року), з 01.09.2012 року - провідний економіст Відділення №5 (наказ № 101 - ос від 14.08.2012 року). З 22.09.2014 року по 27.07.2017 року позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до наказу №142-к від 22.09.2014 року. 05.06.2015 року відповідно до наказу від 02.06.2015 року № 34-ос позивача було звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників та ліквідацією банку, згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України . Згідно зі ст. 181 КЗпП України відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (ч. 3 та 6 ст. 179 КЗпП) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у ч. 7 ст. 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Такі відпустки зараховуються до загального, безперервного стажу роботи, а також до стажу роботи за спеціальністю. Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП звільнення вагітних і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли можливе звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. У зв'язку з тим, що звільнення працівників відповідно до ст. 184 КЗпП допускається лише за умови обов'язкового працевлаштування, то звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП можливе лише після закінчення дії обставин, які надають право на вказану пільгу, а у період дії цих обставин звільнення можливе лише за п. 5 ст. 36 КЗпП у зв'язку з переведенням за їх згодою на інше підприємство в установленому порядку. У випадку порушення трудових прав, у тому числі в разі незаконного звільнення, працівник вправі звернутися до суду. Згідно статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивача було звільнено 05 червня 2015 року відповідно до наказу №34-ос від 02.06.2015 року. Суд, звертає увагу, що підставі частини п'ятої статті 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 21.05.2015 р. № 104 про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ БАНК «МЕРКУРІЙ» на 1 рік до 11.06.2016 р. включно. Таким чином, виходячи з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідач перебуває в стані припинення. Відповідно до ст. ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. У зв'язку з тим, що процес ліквідації підприємства не завершився, суд, вважає за можливе поновити позивача на роботі. Відповідно до позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. У рішенні від 11 вересня 2013 року вирішуючи спір суд, вказав, що апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України не спростував доводи апеляційної скарги, не з'ясував, чи було працевлаштовано позивача, відповідно до вимог ст. 184 КЗпП України, чи була надана їй робота на іншому підприємстві, чи запропоновано їй іншу роботу, а також дійшої помилкового висновку про те, що відсутність відомостей про виключенння підприємства з ЄДРПОУ не має значення для вирішення спору. Згідно роз'яснень викладених у листі Мінсоцполітики України N 40/06- 187-12 від 13.03.2012 року, на період відпустки для догляду за дитиною де досягнення нею трьох років, яка надається відповідно до норм статті 18 Закону України "Про відпустки", за працівником зберігається місце роботі (посада). Отже, зазначена посада не підлягає виведенню зі штатного розпису. У листі Мінсоцполітики від 15.04.2011 р. N 3961/0/14-11/10 вказано, що звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України можливе, однак власник зобов'язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Відповідно до роз'яснень Пленум Верховного Суду в п. 9 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» не може бути визнано, що власник чи уповноважений ним орган виконав обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не було надано на тому ж або іншому підприємстві (в установі, організації) іншу роботу або запропоновано роботу, від якої вона відмовилася з поважних причин. Таким чином, незаконність дій Відповідача полягає у незабезпечення обов'язкового працевлаштування позивача. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Відповідно до Ст. 8-1 КЗпП України: «Якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди» . Відповідно до «Конвенції про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця № 158 (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР N 3933-12 від 04.02.94) ст. 9 ч.2: передбачено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на підприємцеві. Відповідачем не надано доказів, того що: дійсно мало місце скорочення чисельності, або штату працівників; що додержано відповідачем норми трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівника; що є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що позивачка відмовилася від переведення на іншу роботу або що відповідач не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві; що визначалось переважне право на залишення на роботі згідно ст. 42 КЗпП України, що попереджували позивачку за два місяці про наступне вивільнення за її підписом, що у день звільнення позивачці була видана належно оформлені трудова книжка та копія наказу про звільнення і був проведений розрахунок (ст. 47 КЗпП), що повідомлялась державна служба зайнятості про фактичне вивільнення працівників (глава ІІІ-А КЗпП України). Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги позивача законними, обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, а тому такими, що підлягають задоволенню частково.. Також представник позивачки в судовому засіданні вказала, що діями відповідача її довірительниці спричинено моральна шкода, яка виразилася в тому, що отримувала зверхнє ставлення з боку відповідача, що порушило її звичний спосіб та ритм життя, що привело до погіршення стосунків у сім»ї та роздратованості. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому суд зазначає, що факт порушення прав [PERSON] має місце, тому саме це є підставою для стягнення з відповідачів моральної шкоди. Виходячи з правил розумності та справедливості суд вважає, що необхідно з відповідачів стягнути моральну шкоду в розмірі двох тисяч гривен. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Частиною 3 вказаної статті встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до вимог ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Outcome: partial