Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

10.07.2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] міської ради Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. У обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04 березня 1998 року померла її мати [PERSON], яка постійно проживала і була зареєстрована в [INFO]. Після смерті матері залишилось спадкове майно, на яке вона має право як спадкоємець за законом. До складу спадщини, в тому числі входить і земельна частка (пай) на території [PERSON] міської ради, що належала матері. Спадщину після її смерті вона прийняла шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном, отримала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок. Разом з тим, сертифікат на право на земельну частку (пай) [PERSON] видавався, але був втрачений. 06.07.2017 року державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON] було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказану земельну частку (пай). [PERSON] просить визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 2,27 в умовних кадастрових гектарах на території [PERSON] міської ради Вінницької області, в порядку спадкування за законом після смерті 04.03.1998 року її матері [PERSON]. У судове засідання позивачка [PERSON] на з'явилася, від її представника адвоката [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги та представництво від 07.07.2017 року надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради Вінницької області в судове засідання не з'явився, але від представника міської ради [PERSON], який діє на підставі довіреності від 28.11.2016 року до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника [PERSON] міської ради, позовні вимоги визнав, не заперечував щодо їх задоволення. За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 04 березня 1998 року в с. Шостаківка Шаргородського району Вінницької області померла [PERSON], яка постійно проживала і була зареєстрована в [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І АМ № 386455, виданого повторно [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 21 червня 2017 року та домовою книгою для приписки громадян, які проживають [INFO] (а.с.9,33 - 35). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається, в тому числі, з права на земельну частку (пай) площею 2,27 га, яка знаходиться на території [PERSON] міської ради Вінницької області. Згідно довідки Відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Вінницької області від 21.06.2017 року № 0-2-0.40-191/122-17, відповідно до книги реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) [PERSON] був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0086970, зареєстрований 17.07.1997 року за № 560 на території [PERSON] міської ради Вінницької області на підставі рішення [PERSON] райдержадміністрації від 18.09.1996 року № 255 (а.с. 11). Зазначений вище сертифікат на земельну частку (пай) був втрачений, у звязку із чим у газеті "Шаргородщина" було поміщено оголошення про втрату сертифікату та визнання його недійсним (а.с.12-13). Право на спадкування за законом після смерті [PERSON] у першу чергу має [PERSON], оскільки є її дочкою, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ № 086587, виданим повторно Шостаківською сільською радою Шаргородського району та свідоцтвом про укладення шлюбу з [PERSON] серії І-АМ № 382185, виданим Шостаківським сільЗАГСом Шаргородського району Вінницької області 10.07.1978 року (а.с.7,8). Інших спадкоємців за законом, які б прийняли спадщину померлої [PERSON] немає. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.08.1999 року, виданого державним нотаріусом [PERSON] ДНК за реєстром № 1165, спадщину після смерті 04.03.1998 року [PERSON] прийняла її дочка [PERSON], яка оформила спадкові права на частину спадкової маси, а саме: на житловий будинок, розташований в м. Шаргороді по вул. Шкільній, 38 (а.с.10). Інших спадкоємців за заповітом та за законом, які б прийняли спадщину у померлої [PERSON] немає. 06.07.2017 року державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON] відмовлено [PERSON]В у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що розташована на території [PERSON] міської ради після смерті 04.03.1998 року [PERSON] у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.6). Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13, 55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 131 ЗК України. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті\~6 \~та статті\~13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. З огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. \~ Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, розясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до зазначених нормативних актів та розяснень, \~Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття \~спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; \~відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до \~виконання обовязку в натурі; компенсації \~моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. \~ Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. Із досліджених судом доказів вбачається, що спадкодавець [PERSON] у визначений законом спосіб не набула права власності на земельну частку (пай), що належала їй на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0086970, зареєстрованого 17.07.1997 року за №560, площею 2,27 в умовних кадастрових гектарах на території [PERSON] міської ради Вінницької області на підставі рішення [PERSON] райдержадміністрації від 18.09.1996 року за № 255. Вказаний сертифікат спадкодавцем втрачений, що є перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай). Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі відсутності сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Відтак, оскільки [PERSON] було видано сертифікат на земельну частку (пай), то і позивач [PERSON]В в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності на землю. Визнання за позивачем [PERSON] права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки право [PERSON] на набуття права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом порушено і підлягає судовому захисту. До вказаного висновку суд приходить, виходячи не лише з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від\~ 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих\~ презумпцій\~ щодо фактів (рішення у справі "[PERSON] проти Туреччини")".

Outcome: approved