Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

10 грудня 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до [PERSON] з названим позовом, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті. В обґрунтування позовних вимог зазначають, що 15 лютого 2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк" (згодом перейменоване на ПАТ КБ „ПриватБанк") та [PERSON] було укладено кредитний договір № CNXRFD04231029, згідно умов якого банк надав позичальнику 644 грн. на строк 12 місяців, зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 5,04 % на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту. Вказує на те, що [PERSON] не виконує своїх зобов'язань за вказаним договором, в зв'язку з чим, станом на 06.11.2013 року, складає 9698 грн. 03 коп., в т.ч. заборгованість за кредитом в сумі 567 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 18 грн. 06 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 255 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 7 919 грн. 97 коп.; штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн.; штраф (процентна складова) в сумі 438 грн., яку і просили стягнути на їх користь. В судовому засіданні представник позивача Падалка О.В. підтримала вимоги та просила їх задовольнити, не заперечуючи проти заочного розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, з місця його реєстрації повернулась не врученою судова повістка з поміткою «відсутній», що в силу ч.5 ст. 74 ЦПК України та ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод свідчить про належне його повідомлення про час і місце розгляду справи. Виходячи з наведеного, зважаючи на ч. 1 ст. 224 ЦПК України та враховуючи те, що представник позивача в поданій заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд знаходить, що є всі умови проведення заочного розгляду справи у відсутності відповідача. Дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що 15 лютого 2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк" (згодом перейменоване на ПАТ КБ „ПриватБанк") та [PERSON] було укладено кредитний договір № CNXRFD04231029, згідно умов якого банк надав позичальнику 644 грн. на строк 12 місяців, зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 5,04 % на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору , виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Укладаючи вказаний кредитний договір сторони були вільними в укладені договору та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін. Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину. Оскільки даний договір не був визнанний судом недійсним, то він є правомірним. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника. Судом встановлено, що [PERSON] належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, укладеним з позивачем, внаслідок чого, у нього перед кредитором виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 06.11.2013 року, складає 9698 грн. 03 коп., в т.ч. заборгованість за кредитом в сумі 567 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 18 грн. 06 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 255 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 7 919 грн. 97 коп.; штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн.; штраф (процентна складова) в сумі 438 грн.. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні "Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч.2 ст.258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність в один рік для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Згідно ч. 1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи, що сторони при укладенні кредитного договору домовились про збільшення позовної давності до 5 років, відсутні підстави для застосування загального трирічного та спеціального однорічного строку позовної давності на підставі 257 ЦК України. Отже, відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг п'ятирічного строку позовної давності за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором почався 15 лютого 2009 р. та закінчується 15 лютого 2014 р., а позивач звернувся з позовом 10 грудня 2013 р.. Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 20 листопада 2013 (справа 6-126цс13), у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Відповідач до суду заяву про зменшення неустойки не подавав, в той же час ч. 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, але при наявності відповідної заяви відповідача (роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладене у п.27 постанови №5 пленуму „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин"). На думку суду до боржника подвійної відповідальності не застосовується, оскільки така у вигляді пені встановлена п.5.1 Умов за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту, а штраф передбачений п.5.3 Умов за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів. Отже, два різні види неустойки передбачені за різні порушення. Крім того, винагорода та комісія є складовою частиною щомісячного платежу, передбаченого умовами договору. Отже, вимога позивача в цій частині є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Враховуючи наведене в сукупності, суд знаходить, що позов слід задовольнити та з [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" слід стягнути: заборгованість за кредитом в сумі 567 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 18 грн. 06 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 255 грн.; пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 7 919 грн. 97 коп.; штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн.; штраф (процентна складова) в сумі 438 грн.. Також з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: approved