Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Восток АКВА Трейд» про захист права на водокористування у вигляді безперешкодного і безоплатного любительського риболовства на водному об`єкті Миколаївське водосховище Волноваського району Донецької області. Зазначав, що він мешкає в зоні проведення ООС, та тільки для власних потреб займається любительською риболовлею на Миколаївському водосховищі. Позивач вважає, що водний об`єкт Миколаївське водосховище не є водоймищем лікувальним, рекреаційним, природно - заповідного фонду, ставковим та іншим риборозплідним господарством і не передане для проведення будь - яких науково - дослідних робіт тощо. Узбережжя і сама зазначена водойма не відносяться до земель з охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно - захисних зон і т.п. В період 2019 - 2020 років працівники відповідача стягують плату за любительський лов з кожної фізичної особи, в т.ч. і з позивача, незалежно від місця любительської риболовлі на Миколаївському водосховищі. Позивач вимагає затвердити (визнати) його право на водокористування у вигляді безперешкодного і безоплатного любительського риболовства, в порядку встановленому законодавством України, - на водному об`єкті Миколаївське водосховище розміщеному на території Миколаївської сільської ради Волноваського району Донецької області та між Миколаївською сільською радою й Рибинською і Бугаською селищними радами Волноваського району Донецької області України, і який розташований на річці Мокра Волноваха, басейну річки Кальміус, та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Восток АКВА Трейд» усунути вказані порушення та не стягувати з позивача плати за любительську риболовлю на зазначеному Миколаївське водосховище, яке має площу дзеркала 296,0000 га, і ємністю 18,83 млн. метрів куб. при нормальному підпірному рівні. Представник позивача позов підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні. Представник відповідача проти позову заперечував, та зазначив, що відповідно до Водогосподарського паспорту Миколаївського водосховища Волноваського району призначення водойми: противопаводковий захист рудника «Дальній», зрошення, технічне споживання. Тому вважає, що з урахуванням вищезазначених норм відносно здійснення любительського рибальства в порядку загального використання водних біоресурсів, Миколаївське водосховище не підпадає під визначення водойми, де дозволяється таке рибальство на загальних підставах. Адже відноситься до водойм, спеціальне використання яких обмежене (технічне споживання). Вважає, що ТОВ «ВОСТОК АКВА ТРЕЙД» діє у відповідності до норм чинного законодавства України та належним чином виконує відповідні вимоги, умови та заходи щодо обсягів робіт з відтворення ВЖР та забезпечує раціональне використання ВЖР рибогосподарського водного об`єкта Миколаївське водосховище, як того вимагає Рижим рибогосподарської експлуатації «Миколаївського» водосховища. Просив у позові відмовити у повному обсязі. Третя особа Миколаївська сільська рада Волноваського району Донецької області,, залучена до справи ухвалою суду, свого представника у судове засідання не направила, про час, дату та місце розгляду справи повідомляласяся. Будь - яких заяв, клопотань до суду на час розгляду справи від неї не надходило. Своїм правом на подачу відзиву третя особа не скористалася. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності третьої особи з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки неявка вказаної особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи наданих суду учасниками судового процесу та їх пояснень вбачається, що позивач займається любительським риболовством у тому числі і на Миколаївському водосховищі Волноваського району Донецької області, за що з нього було стягнуто плату. Відповідно до Водогосподарського паспорту Миколаївського водосховища Волноваського району призначення водойми: противопаводковий захист рудника «Дальній», зрошення, технічне споживання. 2013 році Державним агентством рибного господарства України та Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Донецькій області ТОВ «ВОСТОК АКВА ТРЕЙД» було погоджено Режим рибогосподарської експлуатації Миколаївського водосховища, розташованого на річці Мокра Волноваха басейну річки Кальміус території Миколаївської сільської ради Волноваського району Донецької області. ТОВ «ВОСТОК АКВА ТРЕЙД» з 2013 року здійснює штучне розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальному товарному рибному господарстві, створеному на Миколаївському водосховищі. Відповідно до Режиму рибогосподарської експлуатації Миколаївського водосховища, умови якого ТОВ «ВОСТОК АКВА ТРЕЙД» повинно неухильно дотримуватись, а саме п. 11 Обсяги вилучення водних живих ресурсів за видами, любительський вилов риби регламентується користувачем (забороняється або здійснюється за відповідну плату) та організовується згідно чинного законодавства України. За умови організації любительської рибалки вилов риби дозволяється на ділянках, відведених користувачем, всім громадянам України, іноземним громадянам, а також особам без громадянства за відповідну оплату користувачу (розмір оплати встановлює користувач) із застосуванням дозволених знарядь лову у визначені користувачем терміни та з обов`язковим дотриманням правил рибальства і норм вилову, наведених у даному «Режимі». Оплата за любительське і спортивне рибальство стягується користувачем з рибалок-любителів в рамках надання послуг у рибальстві згідно чинного законодавства України. Любительське і спортивне рибальство проводиться з використанням знарядь лову, які не заборонені Правилами любительського і спортивного рибальства (затверджених наказом Державного комітету рибного господарства України №19 від 15.02.1999 року, зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 28.04.1999 р. №269/3562). Контороль щодо внесення плати за любительський лов (видачу відповідних квитанцій, квитків тощо) та облік вилученої риби здійснює користувач водних біоресурсів, тобто ТОВ «ВОСТОК АКВА ТРЕЙД». Також в цьому пункті зазначено, що любительський (спортивний) лов може бути заборонений користувачем. А для безкоштовного любительського лову аборигенних видів риб з берега пільговому контингенту громадян, перелік якого наведений у п. 4.1. Наказу Держкомрибгоспу за №19 від 15.02.1999 року, користувач виділяє відповідну ділянку берегової смуги. Кожний рибалка, що здійснює любительський вилов риби у водоймі повинен надати користувачу (його представнику) добовий улов риби для контрольного зважування Користувач проводить облік вилученої риби та заносить у Журнал обліку вилучених риби та інших водних біоресурсів загальну масу виловленої риби відповідно до кожного виду. Кількість вилученої риби зараховується до загальних обсягів, наведених у таблиці п. 11 Режиму. Водні біологічні ресурси - це сукупність водних організмів (гідробіонтів), життя яких неможливе без перебування (знаходження) у воді. До водних біоресурсів належать прісноводні, морські, анадромні та каїадромні риби на всіх стадіях розвитку, круглороті, водні безхребетні, у тому мислі молюски, ракоподібні, черви, голкошкірі, губки, кишковопорожнинні, наземні безхребетні у водній стадії розвитку, водорості та інші водні рослини; а любительське рибальство - це безоплатне добування (вилов) водних біоресурсів у дозволених обсягах, для особистих потреб (без права реалізації) знаряддями вилову, встановленими для цього правилами рибальства. В інших випадках любительське рибальство здійснюється па праві спеціального використання. Таким чином, користування водними живими бюресурсами при здійсненні любительського рибальства відбувається за певними правилами. Так, постановою КМУ №1126 від 18.07.1998 року затверджено Порядок здійснення любительського і спортивного рибальства (далі Порядок №1126), а Наказом Державного комітету рибного господарства України від 15.02.1999 року №19 затверджено Правила любительського і спортивного рибальства та Інструкцію про порядок обчислення та внесення платежів за спеціальне використання водних живих ресурсів при здійсненні любительського і спортивного рибальства. З аналізу цих спеціальних нормативно - правових актів випливає, що здійснення любительського і спортивного рибальства всім громадянам України, іноземним громадянам, а також особам без громадянства безоплатно дозволяється не у всіх рибогосподарських водоймах України. Відповідно до п. 1 Порядку здійснення любительського і спортивного рибальства, затвердженого Постановою КМУ №1126 від 18.07.1998 р., у рибогосподарських водоймах України (за винятком водойм, які знаходяться у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду, риборозплідних господарств, водойм, які мають обмеження щодо їх спеціального використання (питні, технічні тощо), а також водойм або їх ділянок, на яких лов (добування) водних живих ресурсів заборонено) дозволяється здійснення любительського і спортивного рибальства всім громадянам України, іноземним громадянам, а також особам без громадянства. В п. 2 цього Порядку №1126 поряд з терміном рибогосподарські водойми виділяють термін рибогосподарські водойми загального користування - це водні об`єкти, на яких здійснюється любительське і спортивне рибальство на умовах загального використання водних живих ресурсів без надання спеціального дозволу на їх використання та без закріплення цих водних об`єктів за окремими особами. Отже любительське рибальство здійснюється лише на рибогосподарських водоймах (їх ділянках) загального користування безоплатно. Рибогосподарські водойми (їх ділянки) та умови використання водних живих ресурсів для любительського і спортивного рибальства визначаються органами рибоохорони Держрибагентства на підставі біологічних та наукових обгрунтувань. На окремих водоймах, де науково-дослідні організації не проводять дослідження, обгрунтовані пропозиції щодо визначення рибогосподарських водойм (їх ділянок) для любительського і спортивного рибальства вносяться Держрибагенству іхтіологічними службами органів рибоохорони (п. 5 Порядку №1126). Аналогічні норми містяться і в Правилах любительського і спортивного рибальства, де згідно з п 3.1 цих Правил любительський і спортивний лов риби та водних безхребетних для власних потреб дозволяється всім громадянам України, іноземцям, а також особам без громадянства у всіх водоймах України, за винятком вилову у водоймах природно-заповідного Фонду, ставкових та інших риборозплідних господарствах, водоймах, спеціальне використання яких обмежене (питні, технічні, лікувальні та інші), водоймах, де лов або добування (далі - лов) заборонені цими Правилами рибальства. Заслухавши сторони з приводу вимоги позивача затвердити (визнати) його право на водокористування у вигляді безперешкодного і безоплатного любительського риболовства, в порядку встановленому законодавством України (далі по тексту вимоги), суд прийшов до наступного висновку. Дійсно, згідно із ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Утім, за ч.2 ст.36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а у ч.4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року справі № 653/1216/16-ц роз`яснено, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Також постанова Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 712/15369/12 містить наступні висновки. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (джерело права при застосуванні при розгляді справ в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суди мають виходити із його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанови Верхового Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 27 листопада 2018 у справі № 905/2260/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 14 січня 2020 року у справі № 923/193/19). Суд вважає, що заявлені позивачем вимоги визнання чи затвердження його права на водокористування у вигляді безперешкодного і безоплатного любительського риболовства, в порядку встановленому законодавством України вже встановлені та затверджені Конституцією та законодавством України за громадянами України і повторного затвердження чи встановлення за певною особою не потребують. При розгляді даної справи судом не встановлено порушення, невизнання чи оспорення прав позивача на користування ним правом на любительське рибальство, оскільки з урахуванням вищезазначених норм відносно здійснення любительського рибальства в порядку загального використання водних біоресурсів, Миколаївське водосховище не підпадає під визначення водойми, де дозволяється таке рибальство на загальних підставах. Адже відноситься до водойм, спеціальне використання яких обмежене (технічне споживання). Підсумовуючи все вище наведене, суд дійшов переконання, що обраний позивачем спосіб захисту права на водокористування у вигляді безперешкодного і безоплатного любительського риболовства, в порядку встановленому законодавством України, не можна вважати адекватним заходом чи таким, що відповідає принципам та вимогам Конституції та законодавства України. Відмова в задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту своїх прав не позбавляє позивача можливості в подальшому реалізувати своє право передбачене ст.. 4 ЦПК України, де вказано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Щодо вимоги позивача не стягувати з нього плати за любительську риболовлю на Миколаївському водосховищі, то судом встановлено наступне. Позивач надав суду копії квитків про сплату ним коштів за рибальство на Миколаївському водосховищі, та наполягав, що він здійснює любительське рибальство, рибу використовує для власних потреб. Норми вилову не контролює. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , допитані в судовому засіданні, вказували, що вони неодноразово рибалили на Миколаївському водосховищі з позивачем та також сплачували кошти за рибальство. При цьому свідки вказували, що вони не перевіряли чи сплачують вказані кошти саме працівникам відповідача, рибу використовували для власних потреб, однак кількість улову вони не перевіряли. Відповідач також не контролював, як вони проводять риболовлю та кількість виловленої риби, риболовних снастей. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Стороною відповідача у суді не спростовано та не надано належних та допустимих доказів, що сплачені ним за рибальство кошти отримані саме відповідачем, а квитки видані уповноваженими особами відповідача. Крим того, суд вважає недоведеним той факт, що позивач виконував усі умови любительського рибальства, а саме - використовував відповідну кількість вудок та не перевищував кількість та асортимент виловленої при цьому риби. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017р. №6-887цс17. Таким чином, позивач, який користується правовою допомогою представника, не виконав свого процесуального обов`язку та не обґрунтував з наданням відповідних доказів, які б переконливо доводили заявлені вимоги та наведені підстави позову (обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу) щодо неправомірності, на його думку, отримання з нього відповідачем плати за рибальство. При цьому, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі поданих учасниками доказів, встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов переконання про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, у матеріалах справи відсутні. Інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). Позивач, крім вимоги про стягнення з відповідача на користь держави судового збору, вимагав відшкодування йому та його представнику судових витрат у вигляді відриву від звичайних занять в розмірі - 328 грн.16 коп. - представнику та 219 грн.48 коп. йому як позивачу, як це передбачено ч.2 ст.138 ЦПК України. Відмовляючи у позові, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення судових витрат на користь позивача, та його представника. Віповідно доп.8 ч.3 ст. 178 ЦПК України відповідач подав до суду свої розрахунки про суму судових витрат. Вказував, що планує понести судові витрати в розмірі 5396,98 гривень, які пов`язані із наданням правничої допомоги. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Нормами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Повноваження представника позивача підтверджуються виданою йому позивачем довіреністю. Повноваження представника відповідача - ордером на надання правової допомоги ХМ №044697. Надані представником відповідача копії квитків на проїзд до суду залізничним транспортом суд до уваги неприймає, оскільки копії квитків не є платіжним документом. Інших документів, які б підтверджували судові розходи позивача у матеріалах справи відсутні. Враховуючи положення ст. 137 ЦПК України, правову позицію Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16, суд приходить до висновку, що витрати сторони позивача на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до 1000,00 грн., при цьому судом враховано, складність справи, що стороною відповідача не було надано розрахункових документів про сплату суми зазначених витрат та її складових, як і відсутній час, який було витрачено на надання професійної правничої допомоги. Однак згідно заяви представника відповідача та журналу судового засідання, представник, вивчала матеріали справи та була присутня у режимі відеоконференціїї у судовому засіданні 09.03.2021 року, готувала відзив на позов та направляла їх до суду. Відповідно до рішення Проніна проти України № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Також, відповідно до ст.141ЦПК України з позивача підлягає стягненню на користь держави судові витрати на оплату судового збору в сумі 840 грн. 80 коп., на користь ТОВ "Восток АКВА Трейд" судові витрати у розмірі 1000, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved