Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, в якому підставність своїх позовних вимог обґрунтовує з огляду на таке. [INFO] помер [PERSON], який приходився рідним батьком позивача. Після його смерті відкрилась спадщина за заповітом вчиненим 18.01.2005 року спадкодавцем за його життя, відповідно до якого усе своє майно він заповів позивачеві. До складу спадкової маси увійшов житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], який належав до суспільної групи колгоспний двір членами якого були [PERSON], [PERSON] та позивач [PERSON]. Позивач, реалізовуючи свої спадкові права, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у визначений законодавцем строк, однак постановою нотаріуса їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька, так як об'єкт нерухомості входив до складу суспільної групи колгоспний двір, майно якого належить його членам, головою якого був спадкодавець, проте визначити яка частка належала останньому не представляється за можливе. Тому позивач просила суд виділити їй як співвласнику спільного сумісного майна її частку в розмірі 1/3 та визнати за нею право власності на 2/3 частки нерухомості з урахуванням успадковуваного нею майна. Крім цього, згідно свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна, який увійшов до спадкової маси, власником зазначено «[PERSON]», у той час як заповіт на це майно вчинено від імені «[PERSON]», а також згідно свідоцтва про смерть - помер «[PERSON]». Вказані помилки у написанні імені були допущені працівниками органу місцевого самоврядування та не можуть бути виправлені, у зв'язку із смертю спадкодавця, а тому позивач просила суд встановити факт приналежності спадкодавцеві правовстановлюючого документа, оскільки від цього залежать її майнові права, як спадкоємця за заповітом. Іншого порядку встановлення такого факту чинним законодавством не передбачено. 07.04.2015 року позивач у відповідності до положень ст.31 ЦПК України, надала суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій з урахуванням наведених вище обставин, а також того, що вона, [PERSON] та відповідач [PERSON], будучи членами колгоспного двору, в межах строків позовної давності не ставила питання про визначення часток в майні колгоспного двору, про виділ чи поділ колгоспного двору, що збереглось станом на 15.04.1991 року, не претендували на частку нерухомості, а строк позовної давності пропустили без поважних причин, відтак є такими, що втратили право на частку в майні колгоспного двору, тому позивач просила суд визнати за нею право власності на весь житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], оскільки єдиним членом колгоспного двору був її батько [PERSON], який заповів їй, [PERSON], усе належне йому майно. В судове засідання позивач не з'явилась, однак до суду надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності, в якому також зазначено, що заявлені позовні вимоги у зміненій редакції позовної заяви вона підтримує повністю та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явилась, в заяві, яку адресувала суду вказала на визнання позову у зміненій редакції, не заперечує проти його задоволення, а розгляд справи просила проводити у її відсутності. У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України, необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. [INFO] в селі Лукашова Липовецького району Вінницької області помер [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER]. За життя 18.01.2005 року, [PERSON] було вчинено заповіт, відповідно до якого він заповів усе належне йому майно своїй дочці позивачеві по справі [PERSON], в підтвердження чого є свідоцтво про розірвання шлюбу, відповідно до якого дружині після розірвання шлюбу було відновлено її дошлюбне прізвище «[PERSON]». Вказаний заповіт було посвідчено секретарем Лукашівської сільської ради Липовецького району 18.01.2005 року та зареєстровано в реєстрі за № 4. Згідно відмітки секретаря сільської ради від 04.04.2012 року, по відомостях сільської ради заповіт не змінювався та не скасовувався спадкодавцем. Згідно отриманої із державної нотаріальної контори Спадкової справи до майна померлого [PERSON] №85/2012, своїм правом на спадкування за заповітом скористалась позивач, подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Інший спадкоємець, дружина померлого [PERSON], маючи право на обов'язкову частку у спадковому майні від неї відмовилась, надавши нотаріусу заяву відповідного змісту. Отже, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом на майно померлого [PERSON] Згідно постанови нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 06.11.2013 року, позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], після смерті [INFO] [PERSON], оскільки згідно правовстановлюючого документа наданого заявником було з'ясовано, що житловий будинок належить до суспільної групи колгоспний двір, який є об'єктом спільної сумісної власності та належить його членам у рівних частках, а визначити яка частка належала померлому у випадку його смерті не представляється за можливе. До складу спадкової маси увійшов житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], який належав спадкодавцеві згідно Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок за [NUMBER], яке було видане 01.07.1991 року Лукашівською сільською радою народних депутатів на підставі рішення Липовецької районної ради народних депутатів за №131 від 30.05.1985 року та рішення Лукашівської сільської ради народних депутатів від 17.02.1990 року за №2 та зареєстрованого в установленому порядку згідно законодавства, яке діяло на той час. Вказаний житловий будинок входив до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був [PERSON]. Як слідує із довідки виданої виконавчим комітетом Лукашівської сільської ради Липовецького району від 07.11.2014 року за №665, станом на 15.04.1991 року в житловому будинку, що розташований по [ADDRESS], були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно Технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS], що виданий КП «ВООБТІ» 25.11.2013 року, власником цілого житлового будинку, що розташований по [ADDRESS], зазначено [PERSON]. Відповідно до інформації, що міститься у довідках №664, 663, від 07.11.2013 року виданих органом місцевого самоврядування, [PERSON] та [PERSON] є одна і та ж особа, який був батьком [PERSON] та власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] питання про витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року не ставили. Отже, здобуті у справі докази підтверджують факт належності свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок за [NUMBER], яке було видане 01.07.1991 року Лукашівською сільською радою народних депутатів саме [PERSON], який помер [INFO], а відтак саме він був головою цього колгоспного двору та спадкодавцем за заповітом. За правилами ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР у редакції, чинній до 16 грудня 1993 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності, що узгоджується з правилами ст.71 ЦК УРСР. Аналізуючи здобуті у справі докази судом встановлено, що членами колгоспного двору [ADDRESS] станом на 15.04.1991 року були: [PERSON], [PERSON], [PERSON], відтак розмір їх часток складав по 1/3 частці, однак [PERSON] та [PERSON] не ставили питання про витребування чи виділ часток з майна колгоспного двору, не проживаючи більше трьох років у спірному будинку, в результаті чого ними втрачено право на частку у майні колгоспного двору, отже [PERSON] є єдиним членом колгоспного двору, після смерті якого спадщину успадкувала позивач. Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась після 01.01.2004 року, а відтак до застосування підлягають норми ЦК України. В силу ст.1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 1217-1219 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обов'язків, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця. Зі змісту ст.ст.1223, 1233 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. З аналізу норм ст.ст.1268-1270 ЦК України, необхідно щоб спадкоємець прийняв спадщину у шестимісячний строк. За правилами ст.1268 ч.5 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У п.23 постанови ПВС України від 30.05.2008 року за №7, зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Норма ст. 392 ЦК України вказує на те, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені ним у позовній заяві, а отже суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями, який увійшов до складу спадкового майна, та яке прийняв позивач. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти його задоволення. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", ст.ст. 25, 328, 346, 392, 1216, 1217, 1218 - 1223, 1233, 1234, 1241, 1268 -1270 ЦК України,

Outcome: approved