Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача про розподіл майна подружжя та під час розгляду справи неодноразово уточнивши позовні вимоги просить встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з восени 1985 року по 17 грудня 1994 року між нею та відповідачем і його неповнолітніми дітьми сином [PERSON], [INFO], донькою [PERSON], [INFO], а також її сином [PERSON], [INFO]; здійснити розподіл між нею та відповідачем спільного сумісного майна подружжя, а саме - будинковолодіння [ADDRESS] що складається з будинковолодіння, яке позначено на плані А-І. що складається з котельні, що позначено на плані І площею 30,3 м.кв., гаражу, що позначено на плані II площею 56 м.кв., кладової, що позначено на плані III площею 5,9 м.кв., кладової, що позначено на плані IV площею 18 м.кв., кладової, що позначено на плані V площею 4,6 м.кв., усього по підвалу 114,8 м. кв.,коридору, що позначено на плані І площею 16,8 м.кв., кухні, що позначено на плані 2 площею 15.6 м.кв., санвузла, що позначено на плані 13 площею 4.6 м.кв., житлової кімнати, що позначено на плані 4 площею 18,5 м.кв., житлової кімнати, що позначено на плані 5 площею 11,6 м.кв., житлової кімнати, що позначено на плані 6 площею 20,7 м.кв., житлової кімнати, що позначено на плані 7 площею 24,6 м.кв., тамбура, що позначено на плані І площею 4,7 м.кв. Усього по першому поверху 117,3 м.кв. По мансарді: необладнане приміщення, що позначено 8 площею 12,8 м.кв., необладнане приміщення, що позначено 9 площею 12,5 м.кв., необладнане приміщення, що позначено 10 площею 12,8 м.кв., необладнане приміщення, що позначено 11 площею 31,3 м.кв. Усього по мансарді 69,4 м.кв. Всього но будинку 301,5 м.кв. з них житлової 75,4 м.кв., допоміжної 226,1 м.кв., вбиральня, яка позначена на плані Б вартістю 433758 грн. присудивши їй 3\\4 ідеальні частки від нерухомого майна подружжя вартістю 325318,50 грн. та 3/4 прибудинкової земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га кадастровий номер [NUMBER]; визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку автомобіля марки Renault Laguna 1,6 (1999) ДРЗ [NUMBER], зеленого кольору дв. № [NUMBER] кузов № [NUMBER]. В обгрунтування уточнених позовних вимог посилається на те, що вона з відповідачем познайомилась на весні 1984 року, і у той час вона проживала в [ADDRESS], а відповідач в [ADDRESS]. На його пропозицію з осені 1985 року вони почали проживати разом однією сім'єю у його будинку по [ADDRESS]. Разом з ними проживали також його неповнолітні діти від попереднього шлюбу син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. а також її син від її першого шлюбу [PERSON], [INFO] Відповідач пропонував їй сімейні стосунки узаконити, однак тривалий час вони цього не робили з причини смерті дружини відповідача. 17 грудня 1994 року вони офіційно уклали шлюб. Цей шлюб було зареєстровано Доброгостівською сільською радою Дрогобицького району Львівської області, про що у книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено актовий запис за № 21. До укладення шлюбу вони з 1986 року проживали однією сім'єю, виховували дітей, вели спільне господарство. На даний час проживають спільною сім'єю, ведуть спільне господарство, хоча подружні стосунки між ними погіршились. Шлюбного контракту по спільно нажитому майні вони не складали. Під час подружнього життя вона разом з чоловіком, [PERSON] нажили спільне майно подружжя - будинковолодіння [ADDRESS], вартість якого складає 433758 грн. Будівництво будинку ними було розпочато на підставі рішення виконкому Дрогобицької районної ради № 142 від 15.06.1989 року, і будинок було здано в експлуатацію у 2008 році. Документи про право власності на будинковолодіння оформлено 09.03.2009 року на відповідача [PERSON] Під будинком, для його будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд знаходиться земельна ділянка (прибудинкова) площею 0,25 га кадастровий номер [NUMBER], право власності на яку оформлено на відповідача про що свідчать свідоцтво про право власності індексний номер [NUMBER] від 20.07.2014 р. та витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.07.2014 р., що подано до суду відповідачем. Також у них були грошові накопичення у вигляді депозитних вкладів у Трускавецькому відділенні «Приватбанку» та відділенні №10 ВАТ КБ «Надра» Львівського РУ. Рахунки у банках були відкриті на ім'я відповідача. Приблизно на цих рахунках знаходиться біля 50 000 грн. і відповідач регулярно отримує з даних депозитів відсотки. Крім того ними було придбано автомобілі, які оформлено на відповідача: за договором купівлі-продажу № 1287 від 1996 р. автомобіль марки ГАЗ 21 (1962 р.в.) двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], шасі № [NUMBER], автомобіль марки OPEL VECTRA 1.6 двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER] придбано у 2000 році, автомобіль марки AUDI 100 ід. Код [NUMBER], двигун № [NUMBER], 1990 р.в., автомобіль марки RENAULT LAGUNA 1.6 (1999 р.в), двигун № [NUMBER]. кузов № [NUMBER] придбано 2011 році. Відповідачем, без на то її згоди, було відчужено автомобіль марки ГАЗ 21 (1962 р.в.), автомобіль марки OPEL VECTRA 1.6, автомобіль марки AUDI 100, та передано не відомим їй особам за дорученням. Кошти, що отримані ним за відчуженні автомобілів відповідач невідомо куди використав, та на її думку приховав у своїх інтересах, тобто використував у не в інтересах сім'ї. Про відчуження вказаних вище транспортних засобів відповідачем я довідалась тільки під час судового слухання справи по суті. На даний час у їх спільній власності та в наявності знаходиться автомобіль марки Renault Laguna 1,6 (1999) ДРЗ [NUMBER], зеленого кольору дв. № [NUMBER] кузов № [NUMBER], вартістю на даний час зі слів відповідача 50000 грн. Відповідачем після подачі нею позову про розподіл майна подружжя було знято з банківських рахунків грошові кошти. Так на рахунку відповідача у ПАТ КБ «Надра» знаходились грошові кошти у сумі 32 197,92 грн. і на момент судового розгляду справи ці кошти відповідачем з рахунку знято. Так само відповідач зняв з депозитного рахунку у ПАТ КБ «Приватбанк» 27000 грн. їх сімейних коштів, які щомісячно приносили відповідачу дохід у сумі 380,00 грн. Рахунки відповідача у ПАТ «Укрінбанк» станом на 19.08.2011 р. на суму 30000 грн. обнульвано. Крім того відповідачем готівкові кошти що знаходились у сім'ї у сумі 78000 російських рублів, 1000 євро та 3000 доларів США, після отримання копії позову про розподіл майна подружжя, було вилучено вказані готівкові кошти. Ці кошти тримались виключно для повсякденних потреб та на наше спільне лікування. Сума готівкових коштів у валюті, що привласнено відповідачем за середньозваженим курсом валют на готівковому ринку згідно до офіційному інтернет сайту НБУ станом на 05.12.2014 р. відповідає: 78000 руб. х 0,292 грн. = 22776 грн.; 3000 євро х 18,89 грн. = 18890 грн.; 3000 доларів США х 15,41 грн. = 46230 грн. Відповідач, з метою уникнення від розподілу, приховав у своїх власних інтересах грошові готівкові грошові кошти у валюті на загальну суму 22776 грн. + 18890 грн. + 46230 грн. = 87896 грн., атакож грошові кошти з банківських рахунків на суму 32197,92 грн. + 27000 грн. + 30000 грн. = 89197,92 грн., а всього 177093,92 грн. Куди та на що витратив відповідач ці кошти їй невідомо, але однозначно не на користь сім'ї. По справі було проведено будівельно-технічну експертизу будинковолодіння. Згідно до висновку експерта № 11-10/13 від 23.1.2013 р. ринкова вартість спірного будинковолодіння на момент проведення експертизи складає 574233 грн. За висновком експерта - 1/5 ідеальна частка спірного будинку складає 115662 грн., оскільки відповідач до укладання шлюбу виконав 59,73% будівельних робіт по будівництву будинку, а під час шлюбу було виконано 40,27% будівельних робіт. Вважає, що висновок експерта в цій частині не відповідає дійсності дослідженим матеріалам справи, навіть протирічить їм. Вважає, що експерт фактично надав оцінку доказам що йому було надано для дослідження, а не здійснив їх дослідження, тобто перевищив свої повноваження що надані йому Законом України «Про судову експертизу». А тому в цій частині висновок експерта не повинен судом прийматись до уваги як доказ. За наведених обставин вважає, що є підстави відступити від принципу рівності на поділити належне їм спільне нерухоме майно подружжя присудивши їй 3\\4 ідеальної частки будинковолодіння [ADDRESS] а відповідачу 1\\3 ідеальну частку вказаного будинковолодіння. У грошовому еквіваленті це буде відповідати сумі у розмірі - 433758,00 грн. : 4 = 108439,50 грн., їй 108439,50 грн. х 3 = 325318.50 грн., відповідачу - 108439,50 грн. та ? ідеальну частку автомобіля марки Renault Laguna 1.6 (1999). В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, які викладені в уточненій позовній заяві. Під час розгляду справи позивачка пояснила, що після знайомства з відповідачем, вони почали проживати однією сім'єю з 1985 року. Вона заробляла грошові кошти оскільки продавала на базарі, їй допомагали батьки і вони вирішили збудувати будинок у 1990 році. Зароблені гроші йшли повністю у їх сім'ю. Жодних угод що вона буде вкладати свої заощадження в будівництво вони з [PERSON] не укладали, оскільки чоловік фактично розпоряджався коштами. Після того як в них погіршились відносини в сім'ї відповідач всі грошові заощадження використав особисто без її згоди. Вказала, що на даний час рішенням суду їх шлюб розірвано. Вважає, що даний позов слід задоволити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] вказав, що позовні вимоги його довірительки повністю підставні, вважає, що вони підлягають до задоволення з підстав, які викладені ним в письмовій промові в судових дебатах. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що позов визнає частково, не заперечив, щоб за позивачем було визнано право власності на 1/6 ідеальну частку в будинковолодінні, в решті позовні вимоги заперечив. Одночасно пояснив, що дійсно вони з позивачем познайомились на весні 1984 року. З 1986 року вони почали жити спільно з дітьми в старому будинку. В 1989 році він вирішив почати будівництво будинку, оскільки у нього були гроші. Будівництвом будинку він займався особисто, друзі допомогли залити бетон. Будівельні матеріали він купляв за власні кошти, позивач гроші в будівництво не вкладала. Вона мала свої гроші він ними не розпоряджався, і фактичного в них спільного бюджету не було. В спірний будинок вони переселились у 2003 році, а документи на право власності були оформлені пізніше. Автомобілі були продані після укладення шлюбу і позивач знала про їх продаж. В банківських установах були грошові кошти однак вони були зняті до подачі позову в суд. 30000 грн. це були гроші його дітей і вони вирішили ними розпорядитись на власний розсуд. Російських рублів, євро, доларів США у нього не було. У 2011 році він придбав автомобіль Лагуна і використовує його для заробітку так як займається таксуванням. Відзначив, що вони фактично проживали однією сім'єю, спільно харчувались, доглядали дітей. Він не забороняє позивачу використовувати 1/6 частину будинковолодіння бо вони тривалий час спільно проживали. Фактично спірний будинок будувався для його сина [PERSON]. Представник відповідача його син [PERSON] вказав, що заперечує проти позовних вимог позивача, вважає, що поділу підлягає тільки 10 % будинковолодіння. Суду пояснив, що познайомився з позивачем у 1986 році і вони почали спільно проживати. У 1989 році батько розпочав будівництво будинку. Будівельними роботами займався тільки батько, він деколи йому допомагав. У 1994 році він пішов в армію то будинок вже був накритий, поштукатурений. Батько з позивачем перейшли проживати у спірний будинок у 2003 році, він же продовжував жити у старому будинку. З 2010 року з позивачем почались конфліктні ситуації, відносини погіршились. Йому батько пояснював, що спірний будинок будується для нього так як батько витрачав свої особисті кошти на будівництво. Відзначив, що позивачу все ж таки належить якась частина. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] вказала, що в врахуванням позиції свого довірителя позов визнає в частині визнання права власності на 1/6 ідеальну частину спірного будинковолодіння. Просила суд в решті позову відмовити з підстав, які нею викладені в письмовій промові в судових дебатах. Компетентні представники третіх осіб Управління Державного земельного агентства у Дрогобицькому районі, Станилівської сільської ради в судове засідання в чергове не з'явились, не повідомили про причини неявки, а тому суд розглянув справу без їх участі на наявних у ній доказах. В судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що відповідач є її кумом. Сторони проживали однією сім'єю, вони ходили один до одного в гості. З позивачем вона познайомилась у 1985 році. Сторони проживали в старому будинку з дітьми, і почали будівництво нового коли ще в офіційному шлюбі не були. Коли будувався будинок позивач готувала їсти робітникам, однак при його будівництві вона туди не заходила. У період будівництва будинку позивач працювала. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що з 1985 року вони товаришували сім'ями. Сторони жили як одна повноцінна сім'я як чоловік і жінка. Вона не знала що офіційно їх шлюб не зареєстрований. Будівництво спірного будинку було розпочато у 1990 році і їй відомо, що позивач готувала їсти. Вказала, що відповідач сам будував спірний будинок. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що відповідач є її батьком а позивач її мачухою. Коли до них прийшла проживати позивач то вона з братом відчули різницю так як не було родинної атмосфери. У 1994 році батько і позивач зареєстрували офіційно шлюб, а з 1986 року вони просто спільно проживали. Будівництво будинку розпочалось у 1989 році і позивач участі у його будівництві не брала, батькові допомагав її брат [PERSON]. Батько говорив, що будинок будується для брата. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, її представника, пояснення відповідача його представників, пояснення свідків, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений гл. 3 зокрема ст. 16 ЦК України, а інші способи визначаються спеціальними законами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що позивач з відповідачем познайомились весною 1984 року і на пропозицію відповідача з осені 1985 року вони почали проживати разом однією сім'єю у його будинку, що по [ADDRESS]. Разом з ними проживали також його неповнолітні діти від попереднього шлюбу син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO], а також син позивача від її першого шлюбу [PERSON], [INFO] Відповідач пропонував позивачу їх фактичні сімейні стосунки узаконити, однак тривалий час вони не робили з огляду на обставини смерті дружини відповідача. Цей факт відповідачем не заперечувався під час судового розгляду справи. Між позивачем та відповідачем по справі 17 грудня 1994 року було укладено шлюб, який було зареєстровано Доброгостівською сільською радою Дрогобицького району Львівської області, про що у книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено актовий запис за № 21. До укладання шлюбу сторони проживали з 1986 року однією сім'єю, виховували дітей, вели спільне господарство. Шлюбного контракту між сторонами по спільно нажитому майні подружжям не складалось. Під час спільного подружнього життя сторони нажили спільне майно подружжя - будинковолодіння [ADDRESS] і його вартість складає 433758 грн., що сторонами в судовому засіданні не заперечувалась. Будівництво будинку було розпочато на підставі рішення виконкому Дрогобицької районної ради № 142 від 15.06.1989 року. Будинок було здано в експлуатацію у 2008 році. Документи про право власності на будинковолодіння оформлено 09.03.2009 року на відповідача [PERSON] Під будинком, для його будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд знаходиться земельна ділянка (прибудинкова) площею 0,25 га кадастровий номер [NUMBER]. Право власності на яку оформлено на відповідача про що свідчать свідоцтво про право власності індексний номер [NUMBER] від 20.07.2014 р. та витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.07.2014 р. Як встановлено в судовому засіданні сторонами було придбано автомобілі, які оформлено на відповідача, саме: за договором купівлі-продажу № 1287 від 1996 р. автомобіль марки ГАЗ 21 (1962 р.в.) двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], шасі № [NUMBER]; автомобіль марки OPEL VECTRA 1.6 двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], який придбано у 2000 році; автомобіль марки AUDI 100 ід. Код [NUMBER], двигун № [NUMBER], 1990 р.в.,; автомобіль марки RENAULT LAGUNA 1.6 (1999 р.в), двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], який придбано у 2011 році. Даний факт в судовому засіданні, щодо такої кількості придбаних автомобілів не спростовано і сторонами не заперечувалося, що придбавалися вони виключно на кошти [PERSON], і кожен наступний автомобіль був придбаний за рахунок коштів від продажу попереднього автомобіля. Посилання позивача та її представника, що автомобілі були відчуженні без згоди самого позивача не може бути прийнятим до уваги, оскільки, як встановлено в судовому засіданні сторони були у приязних відносинах, добре проживали однією сім'єю, обговорювали сімейні проблеми та різного роду питання. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У висновках Верховного Суду України від 01.02.2014 року, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р. встановлено, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Стаття 3 Сімейного кодексу дає визначення основних характеристик сім'ї як категорії сімейного права, окреслює загальні ознаки, яким повинен бути зв'язок між фізичними особами для того, щоб вони вважалися сім'єю. До таких ознак належать: спільне проживання, пов'язаність спільним побутом; взаємні права та обов'язки На сьогодні в законодавстві поняття "член сім'ї" застосовується в різних значеннях в залежності від сфери правовідносин. Законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім'ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов'язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них (п. 3 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року N 5-рп/99). Судова практика взагалі розрізняє поняття "родичі" та "члени сім'ї" (ч. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"). У частині четвертій ст. 3 СК визначений перелік підстав створення сім'ї. Підставами створення сім'ї є шлюб (ст. 21 СК), кровне споріднення, усиновлення (ст. 207 СК). Також сім'я може створюватися на інших підставах, що не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Так сімейні відносини можуть виникати між особами на підставі фактичних шлюбних відносин без зареєстрованого шлюбу. Сімейний кодекс набув чинності у 2004 році. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим. Відповідно до статті 283 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (кодексу, який діяв на час, встановленого позивачем як проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу) до членів сім'ї наймача, крім подружжя, батьків, дітей, були віднесені «інші родичі». Законом України від 07 лютого 1991 року «Про власність», у ст.17 якого було закріплено виникнення права спільної сумісної власності на майно, набуте спільною працею чи коштами членів сім'ї. Ця норма була перенесена до ст. 368 Цивільного кодексу України 2004 р. Беручи до уваги пояснення сторін, докази на які посилається сторона позивача та відповідача, покази свідків, суд вважає, що вимога позивача про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з осені 1985 року по 17 грудня 1994 року між позивачем та відповідачем і його неповнолітніми дітьми сином [PERSON], [INFO], донькою [PERSON], [INFO], а також сином позивача [PERSON], [INFO] підлягає до задоволення так як беззаперечно встановлено в судовому засіданні, що сторони саме із зазначеного вище періоду по день укладення шлюбу проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та спільний бюджет, виховували своїх дітей, своєю працею та грошовими коштами сприяли у будівництві спірного будинковолодіння. Твердження відповідача та його представників, що сторони не проживали однією сім'єю, не вели спільне господарство суд оцінює критично, оскільки як встановлено судом між сторонами склались неприязні відносини, на день постановлення рішення їх шлюб розірвано і відтак суд розцінює таку позицію відповідача виключно з уникнення поділу майна подружжя. Згідно до висновку експерта № 11-10/13 від 23.1.2013 р. який проводив будівельно-технічну експертизу спірного будинковолодіння його ринкова вартість на момент проведення експертизи складає 574233 грн. За висновком експерта 1/5 ідеальна частка спірного будинку складає 115 662 грн. Так як відповідач до укладання шлюбу виконав 59,73% будівельних робіт по будівництву будинку, а під час шлюбу було виконано 40,27% будівельних робіт. На думку суду висновок експерта в цій частині не відповідає дійсності дослідженим матеріалам справи. Так експерт для обрахування вартості будинковолодіння використовує вартість придбаних до шлюбу будівельних матеріалів арк. 20 висновку. Але матеріали на які він посилається, як придбані відповідачем у висновку рядки 1, 2, 3, 5, 10, 13, 14, 15 та рядок 4 на арк. 21 свідчать про те, що наприклад квитанція № 258 від жовтня 1990 р. на керамблок у кількості 3000 шт. оплачено гр. [PERSON], який жодного відношення до будівництва будинку не має, і тому є не зрозумілим з яких підстав експерт прийшов до висновку та поклав у обґрунтування свого висновку по рядку 2, що саме [PERSON] придбавав 3000 цегли 23.04.1991 р. по накладній без № та дати, будь-якого штампу чи печатки, без зазначення в кого саме. Такі самі спірні висновки експерта і по рядку 3 на цеглу у кількості 4000 шт., рахунок-фактура виписана на [PERSON], якій у ній же зазначений як платник за цеглу. Крім того відсутній штамп, печатка Самбірського заводоуправління будматеріалів Львівської облміжколгоспбудівлі. Таке саме і по ванній рядок 5 накладна від 12.07.1991 - не має штампу печатки підприємства, зазначення оплати. На думку суду також експертом безпідставно прийнято до уваги та покладено у обґрунтування висновку рядок 10 арк 2 накладна на бетон від 10.09 без зазначення року без жодних реквізитів і чомусь експерт встановив що вона від 10.09.1990 р. Безпідставне, та таке що не відповідає документальним доказам, що подано відповідачем, є ствердження експертом за висновком, що відповідачем до укладання шлюбу по квитанції № 1700 від 25 червня 1990 року придбано ділову деревину 10 куб - квитанція виписана на [PERSON] а не на відповідача рядок 4 арк. 21 висновку. З урахуванням викладеного суд вважає, що експерт фактично встановив факт придбання відповідачем будматеріалів і надав оцінку доказам, які йому було надано для дослідження, а не здійснив їх дослідження. За ст. 53 ЦПК України на експерта покладено обов'язок дослідження, а не встановлення факту та надання оцінки наданим для дослідження доказам. А тому в цій частині висновок експерта не приймається судом до уваги як доказ. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Відповідно до п. 2 ст. 70 СК при вирішенні спору про поділ майна суд може відійти від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Що стосується обгрунтування в позовній заяві та твердженням позивача в судовому засіданні, що відповідачем після подачі нею позову про розподіл майна подружжя було знято з банківських рахунків грошові кошти, готівкові кошти що знаходились у сім'ї у сумі 78000 російських рублів, 1000 євро та 3000 доларів США, відповідачем було вилучено і такі ним приховано, то такі суд вважає безпідставними та не обгрунтованими допустимими доказами і братись до уваги не можуть. За наведених обставин вважаю, що у суду не має підстави відступити від принципу рівності часток майна подружжя та поділити належне сторонам спільне нерухоме майно подружжя присудивши позивачу 3\\4 ідеальної частки будинковолодіння [ADDRESS] а відповідачу 1\\3 ідеальну частку вказаного спірного будинковолодіння. Зазначена позиція суду стосується також і спірної земельної ділянки, а тому задоволенню не підлягає. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд бере до уваги інтереси позивача, відповідача, обставини по даній справі та те, сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, фактичні позовні вимоги, те, що обставини, на які посилається позивач в повному обсязі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому суд приходить до висновку, що слід провести розподіл спільного сумісного майна подружжя а саме - будинковолодіння [ADDRESS], прибудинкової земельної ділянки для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, автомобіля марки Renault Laguna 1,6 (1999р) в рівних частках по 1/2.

Outcome: dismissed