Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

в червні 2020 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , який належить позивачці на праві приватної власності, та зобов`язати Розівську сільську раду Саратського району Одеської області зняти [PERSON] з реєстрації в житловому будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що приблизно у 2006 році [PERSON] попросила у неї дозволу на проживання у належному позивачці будинку [ADDRESS] . Позивачка погодилась і дозволила [PERSON] вселитися до вищевказаного будинку. Приблизно у серпні 2008 року з дозволу позивачки відповідачку було зареєстровано у зазначеному будинку. Відповідачка проживала в будинку декілька років. Позивачка стверджує, що під час проживання відповідачка умисно руйнувала будинок, у зв`язку з чим він став непридатним для проживання. 01 січня 2010 року відповідачка, не знявшись з реєстрації, виїхала до с. Підгірне Білгород-Дністровського району Одеської області і з того часу у спірному будинку не проживає. Наянвість реєстрації відповідачки в будинку зобов`язує позивачку сплачувати додаткові комунальні послуги та не дозволяє їй розпорядитися належним їй будинком. Позивачка вважає, що на підставі ст.72 ЖК УРСР відповідачка втратила право користування зазначеним житловим приміщенням у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації без поважної причини. Ухвалою Саратського районного суду від 03 липня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче засідання (а.с.25). Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року до участі у справі було залучено Саратську районну державну адміністрацію Одеської області як орган опіки та піклування у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.32). Ухвалою суду від 23 березня 2021 року було замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Розівську сільську раду Саратського району Одеської області на її правонаступника Кулевчанську сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області. В судовому засіданні позивачка позов підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] була належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 76, 79, 92, 103). Окрім того, за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України відповідачка викликалась до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади (а.с. 95). За положеннями ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частинами 1, 2 ст.281 ЦПК України встановлено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Враховуючи, що відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання; повторно не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин; не подала відзив, а позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність умов для заочного розгляду справи та постановив заочне рішення. Представник Саратської районної державної адміністрації Одеської області як органу опіки та піклування, належним чином повідомлений про розгляд справи, до суду не з`явився. Представник Кулевчанської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, належним чином повідомлений про розгляд справи, до суду не з`явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.102). Вислухавши позивачку [PERSON] , дослідивши та оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За частиною 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 грудня 2007 року державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Сулаковим І.І., [PERSON] , [INFO] , є спадкоємицею за заповітом майна [PERSON] , померлої [INFO] , яке складається з житлового будинку [ADDRESS] . Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 5096 (а.с.13). Згідно витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно Саратського бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості № 17648514 від 07.02.2008 року, будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 12, 14). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 04.05.2020 року зареєстровано право приватної власності [PERSON] на вищевказаний житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до довідок за № 135 від 18.05.2020 року та № 327 від 23.11.2020 року, наданих Розівською сільською радою Саратського району Одеської області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає більше 8 років (а.с 16, 65). З відповіді на запит суду Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області вбачається, що відповідачка [PERSON] з [INFO] та її малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , зареєстровані у житловому будинку за вищевказаною адресою з 24.08.2008 року (а.с. 24). Згідно актового запису про народження № 17 від 26 жовтня 2007 року, вчиненого виконавчим комітетом Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, [PERSON] , [INFO] , є матір`ю дитини [PERSON] , яка народилась [INFO] . Відомості про батька дитини записані за заявою матері (а.с.51-52)1 З довідки Староказацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 12.02.2021 року за № 108/016 вбачається, що [PERSON] не зареєстрована в селі Підгірне Білгорол-Дністровського району Одеської області, але проживає на території [ADDRESS] (а.с.98). Правовою підставою для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивачкою у позовній заяві зазначено ст.72 ЖК УРСР. Між тим, ст.71 ЖК УРСР встановлюює, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутніми з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться у судовому порядку. Положення ст. ст.71, 72 ЖК України до правовідносин, що виникли між сторонами, не підлягають застосуванню, тому позивачкою не надано доказів того, що відповідачка [PERSON] є наймачем належного позивачці житлового будинку. Змінити підстави позову суд самостійно позбавлений можливості, оскільки таким правом наділений лише позивач (принцип диспозитивності цивільного судочинства). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ст.9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За положеннями статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч ч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Органом опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації надано висновок від 23.12.2020 року за № 02-34/1535 щодо розв`язання спору, що стосується інтересів малолітньої дитини, відповідно до якого права та інтереси малолітньої дитини відповідачки [PERSON] в розв`язанні даного спору порушуються, а тому недоцільно позбавляти права користування житловим приміщенням до моменту набуття малолітньою дитиною права власності або права користування іншим житловим приміщенням (а.с. 82-83). Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovith v. Russia) Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Та обставина, що позивачка є власником будинку та має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном, сама по собі не може бути підставою для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідачка та її малолітня дитина вселились в будинок позивачки та зареєстровані в ньому з дозволу останньої, тобто на законних підставах, тривалий час проживали в ньому, а отже мають право користуватися жилим приміщенням. Тому визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням буде порушувати її право на житло та право на житло її малолітньої дитини та не буде справедливим з урахуванням встановлених судом обставин справи та інтересів малолітньої дитини, місцем проживання якої є місце проживання її матері. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Таким чином, відсутні підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/ перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснюється органом реєстрації, яким є зокрема, виконавчий орган міської ради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної міської ради. Отже, зняття з реєстрації місця проживання відповідачки може бути здійснено органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та наданих суду доказів, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову належить відмовити повністю. Відповідно до частин 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, то відсутні підстави для стягнення з відповідачки понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed