Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

1.Позиція сторони позивача. 05 червня 2020 року Керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області звернулась із позовною заявою в інтересах держави Кам`янської міської ради, Комунальне некомерційне підприємство Кам`янської міської ради «Кам`янська міська лікарня швидкої медичної допомоги» до [PERSON] про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення», відповідно до позовних вимог позивач прохає: -Стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт серія [NUMBER] , виданий 20.07.2011 Дніпровським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на користь держави в особі Кам`янської міської ради (код ЄДРПОУ 38028588, майдан Петра Калнишевського 2, м. Кам`янське, 51931) кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілої від злочину [PERSON] у розмірі 12038 грн. 26 коп., шляхом зарахування на розрахунковий рахунок (IBAN): UA818999980314010544000004013, отримувач: ДКСУ м. Київ /ККД 24060300, код отримувача: 38028588. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що фактично звернення прокурора до суду в даній справі спрямоване на відновлення задоволення суспільної потреби у наявності належно профінансованих закладів охорони здоров`я, спроможних до надання на належному рівні медичних послуг населенню та раціонального використання бюджетних коштів. Так Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 квітня 2018 року (справа № 208/6122/17-к) за наслідками розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 19.08.2017 за № 12017040160001810, [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст.286 КК України. Судом встановлено, що 19.08.2017 року, приблизно о 19.15 годині, відповідач, в порушення вимог п.2.3 ч. «а», п. 31.1, п.31.4, п.31.4.1. «б», «в» Правил дорожнього руху України, керуючи технічно несправним автомобілем «ВАЗ -2106», д.н. [NUMBER] , здійснював рух по вулиці Сачко з боку вулиці Москворецької, у напрямку вулиці Спортивної в м. Кам`янське, по дорозі з двосторонньою організацією руху, зі швидкістю приблизно 50 км/год. Під час руху по вулиці Сачко та наближення до перехрестя з вулицею Москворецькою в м. Кам`янське, в результаті несправності автомобіля, при застосуванні гальмування, гальмівна система не спрацювала, внаслідок чого сталося зіткнення з мікроавтобусом «Форд Транзит» державний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , що зі швидкістю приблизно 60 км/год. наближався до перехрестя по головній дорозі - вулиці Москворецької, з боку проспекту Аношкіна в напрямку проспекту Т. Шевченка. В результаті даної ДТП, пасажиру автомобіля «Форд Транзит» [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження у вигляді тупої травми грудної клітини з переломом 2,4,5-го ребер ліворуч, які відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, як таких, що викликають тривалий розлад здоров`я понад 21 добу. Встановлено, що гальмова система автомобіля «ВАЗ-2106» знаходилась в технічно несправному стані у зв`язку з порушенням герметичності гальмової системи. Причиною порушення герметичності гальмової системи є пошкодження (перетирання) металевого трубопроводу о провушину кронштейну кріплення повздовжньої «реактивно» тяги, встановленої на балці заднього мосту до утворення наскрізного отвору, через який поступово витекла гальмова рідина. Пошкодження трубопроводу у вигляді його «перетирання» від контактування з кронштейном кріплення повздовжньої «реактивної» тяги, встановленої на балці заднього мосту, є результатом відсутності закріплення трубопроводу на балці заднього мосту, та утворювалась на протязі тривалого часу до моменту ДТП. Несправність робочої гальмової системи автомобілю, на початковому етапі її виникнення, могла бути виявлена водієм перед виїздом, при візуальному огляді та своєчасному виявлені невідповідностей технічного стану робочої гальмової системи вимогам Правил дорожнього руху України та вимогам заводу виробника. Несправність робочої гальмової системи у вигляді відсутності закріплення металевого трубопроводу до балки заднього мосту з послідуючим пошкодженням трубопроводу від контактування з кронштейном кріплення повздовжньої «реактивної» тяги, встановленої на балці заднього мосту, носить тривалий (не одномоментний) характер утворення та не містить ознак аварійного характеру. На ранньому етапі розвитку даної ДТП, дії водія [PERSON] регламентувались вимогами п. 31.1, 31.4, пп. 31.4.1 «б, в» Правил дорожнього руху України, відповідно до яких йому заборонялось експлуатувати автомобіль «ВАЗ-2106» з несправною гальмовою системою. У прямому причинному зв`язку з зазначеною подією, що спричинило настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння [PERSON] середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, знаходиться порушення водієм [PERSON] вимог п. 31.1, 31.4, пп. 31.4.1 «б, в» Правил дорожнього руху України, оскільки вказані порушення спричинили настання події даної дорожньо-транспортної пригоди. Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська відносно [PERSON] залишено без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21.12.2018 та набув чинності 21 грудня 2018 року. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини водія [PERSON] , потерпілій [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження, з приводу чого вона перебувала на стаціонарному лікуванні в BAIT та хірургічному відділенні КЗ «Кам`янської міської лікарні швидкої медичної допомоги «ДОР», яка на даний час перетворена в Комунальне некомерційне підприємство Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» в період з 19.08.2017 по 30.08.2017. Витрати вказаного закладу охорони здоров`я на лікування потерпілої склали 12 038 грн. 26 коп., чим завдано матеріальних збитків державі на вказану суму. Факт лікування потерпілої та витрат на її лікування підтверджується довідкою Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» № 284 від 27.05.2020 та довідкою - калькуляцією (Враховуючи те, що саме злочинними діями [PERSON] потерпілій [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження, внаслідок яких остання лікувалась у КЗ «Кам`янської міської лікарні швидкої медичної допомоги «ДОР» на теперішній час - Комунальне некомерційне підприємство Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» і вина [PERSON] доведена в суді, а відповідачем в добровільному порядку шкода не відшкодована, тому є всі підстави для стягнення з відповідача витрат на лікування потерпілої, тобто матеріальних збитків, завданих державі внаслідок вчиненого кримінального правопорушення о пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у вказаному кримінальному провадженні до початку судового розгляду в порядку вимог ст. 128 КПК України прокурором не заявлено, що підтверджується резолютивною частиною вищевказаного судового рішення. Державі внаслідок неправомірних дій [PERSON] було завдано шкоду на загальну суму 12 038 грн. 26 коп., яка на момент пред`явлення позову в добровільному порядку не відшкодована. У зв`язку з цим, звертаючись до суду із позовною заявою в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради та Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» до [PERSON] про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення у сумі 12 038 грн. 26 коп., прокурор реалізує свої представницькі повноваження у сфері захисту державної власності. 2. Позиція відповідача та третіх осіб. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом та не подав в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подав зустрічний позов. 3. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 05 червня 2020 року позивач Керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області звернувся із позовом до [PERSON] . Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року відкрито провадження по справі в спрощеному порядку з повідомленням (викликом) сторін. 17 липня 2020 року від Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» Винар Р.Л. надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, позов підтримує в повному обсязі, прохає його задовольнити. 28 липня 2020 року від Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» Винар Р.Л. надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, позов підтримує в повному обсязі, прохає його задовольнити. 06 серпня 2020 року від представника Кам`янської міської ради, за довіреністю Черкашиної Д.М. надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника, позов підтримує в повному обсязі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. 4. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. У відповідності до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.ст. 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)". Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами статей 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.131-1Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, крім іншого, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Європейський суд з прав людини звертає увагу, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» ЄСПЛ у рішенні висловив таку позицію: «…сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави…». Відповідно до ч. 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Згідно ч. 3 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Відповідно до ч. 2 ст.15 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі. Відповідно до ч. 3, 7 ст.128 КПК України цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства» суд проголосив, що засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Відповідно до ч. 1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07.07.1995 року, судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко - днів, проведених в стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Згідно з п. 3 вищезазначеного Порядку, визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі, коли при ухвалені вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних осіб. Відповідно до ч. 1 ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до ч. 2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнена судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Згідно ч. 5 ст 128 КПК України якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовується норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Як роз`яснив Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 11 від 07.07.1995 року Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат ( із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду N 12 від 03.12.97 ) постановляє, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України N 545 від 16 липня 1993 року. Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993 року затверджено «Порядок про затвердження порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» передбачається, що сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Зазначена Постанова Пленуму Верховного Суду України роз`яснює, що термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Згідно до вимог ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодовувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у Законах України право на судовий захист слід застосовувати, враховуючи принцип дружнього ставлення до міжнародного права (див. абзац 3 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, абзац 4 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення цього суду від 8 вересня 2016 року № 6-рп/2016), у світлі пункту 1 статті 6 Конвенції та його інтерпретації Європейським судом з прав людини (далі також - Суд). Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення у справі «ПринцЛіхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98, § 44) Правовий аналіз наведених вище законодавчих приписів дозволяє дійти до висновку про те, що цивільне судочинство спрямоване на справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, (зокрема й права на відшкодування судових витрат) усіма передбаченими й дозволеними законодавством України способами. Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав. При цьому Європейський суд з прав людини зауважує, що неможливо припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов`язків цивільного характеру буде остаточно вирішено (BALATSKYY v. UKRAINE, № 34786/03, § 30, ЄСПЛ, від 25 жовтня 2007 року). Також Суд неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (SHULGA v. UKRAINE, № 16652/04, § 28, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (MUSIYENKO v. UKRAINE, № 26976/06, § 24, ЄСПЛ, від 20 січня 2011 року). Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року по справі «Смірнова проти України» визначено, що нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). 5. Фактичні обставини встановлені судом. Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 квітня 2018 року (справа № 208/6122/17-к) за наслідками розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 19.08.2017 за № 12017040160001810, [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст.286 КК України. Вирок Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відносно [PERSON] залишено без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21.12.2018 року та набув чинності 21 грудня 2018 року. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини водія [PERSON] , потерпілій [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження, з приводу чого вона перебувала на стаціонарному лікуванні в BAIT та хірургічному відділенні КЗ «Кам`янської міської лікарні швидкої медичної допомоги «ДОР», яка на даний час перетворена в Комунальне некомерційне підприємство Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» в період з 19.08.2017 по 30.08.2017. Витрати вказаного закладу охорони здоров`я на лікування потерпілої склали 12 038 грн. 26 коп., чим завдано матеріальних збитків державі на вказану суму. Факт лікування потерпілої та витрат на її лікування підтверджується довідкою Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» № 284 від 27.05.2020 та довідкою - калькуляцією (Враховуючи те, що саме злочинними діями [PERSON] потерпілій [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження, внаслідок яких остання лікувалась у КЗ «Кам`янської міської лікарні швидкої медичної допомоги «ДОР» на теперішній час - Комунальне некомерційне підприємство Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» і вина [PERSON] доведена в суді, а відповідачем в добровільному порядку шкода не відшкодована, тому є всі підстави для стягнення з відповідача витрат на лікування потерпілої, тобто матеріальних збитків, завданих державі внаслідок вчиненого кримінального правопорушення о пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у вказаному кримінальному провадженні до початку судового розгляду в порядку вимог ст. 128 КПК України прокурором не заявлено, що підтверджується резолютивною частиною вищевказаного судового рішення. Державі внаслідок неправомірних дій [PERSON] було завдано шкоду на загальну суму 12 038 грн. 26 коп., яка на момент пред`явлення позову в добровільному порядку не відшкодована. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 квітня 2018 року (справа № 208/6122/17-к) за наслідками розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 19.08.2017 за № 12017040160001810, [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст.286 КК України. Вирок Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відносно [PERSON] залишено без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21.12.2018 року та набув чинності 21 грудня 2018 року. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини водія [PERSON] , потерпілій [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження, з приводу чого вона перебувала на стаціонарному лікуванні в BAIT та хірургічному відділенні КЗ «Кам`янської міської лікарні швидкої медичної допомоги «ДОР», яка на даний час перетворена в Комунальне некомерційне підприємство Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» в період з 19.08.2017 по 30.08.2017. Таким чином, у зв`язку з тим, що витрати на стаціонарне лікування [PERSON] не відшкодовані, з урахуванням бездіяльності відповідного органу місцевого самоврядування, оскільки згідно ст. 89 Бюджетного кодексу України, видатки на фінансування лікарні широкого профілю здійснюються за рахунок коштів місцевого бюджету, несплата коштів [PERSON] суттєво зачіпає інтереси держави в зв`язку з недоотриманням коштів для фінансування закладів охорони здоров`я. Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 № З-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Згідно рішенню Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі №1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, змагальність під час судочинства за своєю природою засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, стосовно доказової діяльності (подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості), сторони, треті особи та їх представники) наділені рівними правами, чого не можна сказати про сукупність наданих їм обов`язків. Брати участь у доказовій діяльності можуть всі особи, які беруть участь у справі, однак доказування кожної обставини, що має значення для ухвалення рішення у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта, що цілком узгоджується з приписами ч.1 ст.49 ЦПК за якою «сторони користуються рівними процесуальними правами», а не рівними процесуальними обов`язками. Так, згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»). 7. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач був звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Отже, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідача. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі - 840 (вісімсот сорок ) гривень 80 копійок.

Outcome: approved