Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду до відповідачів, із наданням в подальшому уточненої позовної заяви, в якій просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку борг у сумі 2416,46 доларів США, що за курсом НБУ складає 64027,42 грн, що становить суму відсотків , нарахованих згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ та відсотків, нарахованих згідно ч.2 ст. 625 ЦК України оскільки дія кредитного договору припинена. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченнях - просив суд застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні пред'явленого позову належить відмовити з наступних підстав. 25.08.2005 року між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №NKVPAK05810047, за яким банк надав відповідачу на придбання автомобіля кредит у розмірі 13848,76 дол. США строком до 24.08.2012 року з розрахунку 15,96 % річних і помісячній комісії 0,12 %. Пунктами 2.3.2, 4.1 зазначеного договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов'язань позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочки, а банк має право у випадку настання страхової події вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом. 09.02.2009 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] був укладений договір поруки в забезпечення зобов'язань відповідача [PERSON] за кредитним договором №№NKVPAK05810047. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.03.2010 року стягнуто у солідарному порядку з [PERSON] і [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" за договорами борг в розмірі 33937 грн.20коп., звернувши стягнення на майно у вигляді автомобіля [NUMBER]. який є предметом застави за договором застави транспортного засобу від 25.08.2005року, що укладений між ЗАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON] та посвідчений за Р. №5350 нотаріусом ММНО Миколаївській області [PERSON]. Стягнуто з [PERSON]Є, [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" судові витрати по 229грн.69коп. з кожного. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15.04.2010 року вищевказане рішення скасовано та ухвалено нове рішення. В позові ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] і [PERSON] про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення за заставлене майно, стягнення судових витрат відмовлено. Ухвалою Верхового суду України від 26 жовтня 2011 року касаційну скаргу ПАТ КБ "Приватбанк" відхилено. Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15.04.2010 року залишено без змін. Дотепер відповідачі свої зобов'язання не виконали, станом на 15.11.2017 р. заборгованість становить 2416,46 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ - 64027,42 грн., з якої: відсотки нараховані згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України - 2082,15 дол.США, що складає еквівалент за курсом НБУ - 55169,42 грн., відсотки, нараховані згідно ч.2 ст.625 ЦК України в сумі 334,31 дол.США, що складає еквівалент за курсом НБУ - 8858,00 грн. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Судом встановлено, що сторони кредитних правовідносин змінили строк виконання основного зобов'язання в жовтні 2012 року , коли банк звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, а рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.12.2013 року в рахунок погашення повного розміру заборгованості на користь банку звернуто стягнення на предмет застави. Відповідно до статті 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже, оскільки договором чітко встановлено строк виконання основного зобов'язання, банк був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати невиконання боржником зобов'язання з 25 серпня 2012 року ( навіть щонайбільше після початку після переривання перебіг позовної давності, тобто до жовтня 2016 року) . З огляду на зазначені обставини у справі, в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав з 25 серпня 2012 року, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у квітні 2017 року, тобто зі спливом позовної давності. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» пред'явив позов після спливу строку позовної давності, при цьому, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження обставин, які перешкодили ПАТ КБ «Приватбанк» вчасно пред'явити позов- отже у зв'язку зі спливом строку позовної давності належить відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed