Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

Представник ПАТ КБ "ПриватБанк" Сафір Ф.О. звернувся до Рівненського міського суду з позовом, у якому просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості у розмірі 17 691,27 доларів США, що за курсом 24,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.02.2015 року складає 439 451,06 грн. за кредитним договором № 0707/16 від 12.07.2007 року. В обґрунтування позову зазначає, що 12.07.2007 року ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] уклали кредитний договір, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 35 000 доларів США терміном до 08.10.2019 року. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця, в період сплати відповідач повинна надавати банку грошові кошти, які складаються з заборгованості за кредитом, відсотків, комісії та інші витрати згідно кредитного договору. Також умовами договору передбачено, що у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач, свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість яка станом на 10.02.2015 року становить 17 691,27 доларів США та складається з наступного: 11 236,22 доларів США - заборгованість за кредитом; 3 891,36 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 711,66 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 10,06 доларів США - штраф (фіксована частина); 841,96 доларів США - штраф (процентна складова). На забезпечення виконання кредитного договору між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено договір поруки № 0707/16/ДП від 12 липня 2007 року відповідно до якого поручитель [PERSON] поручився перед кредитором - ПАТ КБ "ПриватБанк" за належне виконання [PERSON] зобов'язань по кредитному договору. [PERSON] в свою чергу звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" у якому просить визнати порушеним її право споживача фінансових послуг банку, визнати недійсним кредитний договір № 0707/16 від 12.07.2007 року та додаткову угоду № 1 до нього від 29.10.2009 року, визнати недійсним іпотечний договір квартири № 0707/16/І від 12.07.2007 року укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON], відшкодування судових витрат здійснити за рахунок відповідача. У позові вказує, що в розумінні п. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" отриманий кредит є споживчим кредитом. Кредитний договір є таким, що укладений з суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених законодавством, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладання, з використанням елементів нечесної підприємницької практики, таким що грубо порушує права та інтереси споживача фінансових послуг. Так, в порушення зазначеного Закону, а також Законів України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", "Про іпотеку", "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати", банк в умовах кредитного договору не дотримав істотних умов договору, зокрема щодо надання позичальнику повної об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою; навмисно приховав фактичне значення реальної процентної ставки і фактичне значення подорожчання кредиту, які не відповідають тій величині реальної процентної ставки за кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були узгодженні сторонами кредитного правочину в його умовах; в кредитному договорі встановив несправедливі умови договору, які обмежують право споживача з використання в своїй діяльності елементів нечесної підприємницької практики. Банк фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, які сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку визначеному графіком погашення заборгованості. Приховування належної, об'єктивної і необхідної інформації від позичальника, є навмисними діями банку, з метою отримання прихованого прибутку. Зазначені порушення, є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання даного кредитного договору, додаткової угоди до нього та іпотечного договору недійсним. В судовому засідання представник позивача за первісним позовом Мазурок А.А. позов підтримав з викладених у ньому підстав, просив його задоволити. Зустрічний позов заперечив покликаючись на обставини викладені у письмових запереченнях та вказав, що кредитний договір містить усі умови визначені законом і підстав для визнання його недійсним немає, а недотримання банком обов'язку щодо надання повної інформації, відповідно до ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не тягне за собою визнання кредитного договору недійсним, адже законодавець передбачив за таке порушення правові наслідки у виді штрафу. Також, просив застосувати до зустрічного позову наслідки спливу позовної давності. Додатково вказав, що висновок експерта не доводить наявності помилок у кредитному договорі та факту введення банком споживача в оману, так як у висновку зазначено, що реальна відсоткова ставка в договорі не визначена. А збільшення суми платежів по договору у зв'язку з знеціненням національної валюти протягом дії кредитного договору не має значення для вирішення справи. Крім цього, відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, і банк встановивши в договорі платежі, їх складові керувався власним волевиявленням, а позичальник прийняла ці умови договору. Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] позов не визнав, зустрічний підтримав та просив його задоволити. Додатково вказав, що висновок експерта спростовує правильність розрахунку заборгованості позичальника перед банком. У висновку йдеться також, що внаслідок документального недотримання "Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", кредитний договір та додатки до нього не містять розрахунку щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. Наведена обставина доводить, що [PERSON] немала необхідних знань для здійснення правильного вибору при укладенні договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а банк не надав останній відомості, які необхідні їй при укладенні кредитного договору. Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що і не оспорюється сторонами, що 12.07.2007 року ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] уклали кредитний договір, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 35 000 доларів США терміном до 08.10.2019 року. Погашення заборгованості за цим договором визначені у розділі 4 кредитного договору та провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1, кредитного договору), який є невід'ємною частиною кредитного договору. В розділі 6 пунктом 6.6. кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань передбачених кредитним договором більш ніж на 120 днів, у зв'язку з чим банк змушений буде звернутись до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк. Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За положенням ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено договір поруки № 0707/16/ДП від 12 липня 2007 року відповідно до якого поручитель [PERSON] поручився перед кредитором - ПАТ КБ "ПриватБанк" за належне виконання [PERSON] зобов'язань по кредитному договору. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов'язку перед кредитором. Відповідно до п. 4 вищевказаного договору поруки, [PERSON] визнав, що у випадку порушення позичальником - [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлене договором. Зазначені положення відображені в договорі поруки. [PERSON] порушила зобов'язання перед банком за кредитним договором щодо погашення заборгованості за кредитом, відсотків, комісії та інших витрат, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку ПАТ КБ "ПриватБанк", станом на 10.02.2015 року становить 17 691,27 доларів США та складається з наступного: 11 236,22 доларів США - заборгованість за кредитом; 3 891,36 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 711,66 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 10,06 доларів США - штраф (фіксована частина); 841,96 доларів США - штраф (процентна складова). Суд вважає, що розрахунок заборгованості по наданому [PERSON] кредиту частково проведений позивачем відповідно до вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами кредитного договору, тому вказаний розрахунок приймається судом до уваги тільки в частині нарахування заборгованості по основному боргу, відсотків, штрафів. Оскільки судом встановлено, що вказана заборгованість за кредитним договором відповідачами у добровільному порядку не погашена, підлягає стягненню з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ "ПриватБанк" сума боргу в розмірі 15 979,60 доларів США. Стосовно стягнення з відповідачів на користь банку пені в сумі 1 711,66 доларів США, суд вважає позовні вимоги в цій частині недоведеними з наступних підстав. Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. У розділі 6 пункті 6.1. кредитного договору № 0707/16 від 12.07.2007 року зазначено, що розмір пені за порушення зобов'язання не повинен перевищувати подвійної облікової стави Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Тобто встановлення максимального розміру пені пов'язано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що пеня має розраховуватися лише у грошовій одиниці України - гривні. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки в матеріалах справи відсутній розрахунок пені в гривнях, а суд не має право виходити довільно за межі розміру позовних вимог, відсутні підстави для задоволення позову ПАТ КБ "ПриватБанк" в частині стягнення пені у розмірі 1 711,66 доларів США. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову [PERSON] суд виходить з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовано кредитним договором і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У свою чергу, зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України). Згідно до положень ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Правочином, згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно із зазначеними вимогами зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо. [PERSON] у своєму зустрічному позові, як на підставу визнання кредитного договору недійсним посилається на те, що банком їй не була надана уся необхідна інформація щодо умов кредитування (про що зазначено вище) як це передбачено Законом України "Про захист прав споживачів", банк ввів її в оману при отриманні кредитних послуг, що в свою чергу свідчить про нечесну підприємницьку практику. Також вважає, що суд приймаючи рішення про визнання спірного кредитного договору недійсним має вирішити питання про визнання недійсним укладеного в його забезпечення договору іпотеки. Такі твердження не відповідають фактичним обставинам. Як встановлено судом, оскаржуваний договір було укладено 12.07.2007 року. З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що [PERSON] здійснювалося погашення кредиту згідно графіку погашення до 30 грудня 2013 року та відсотків за користування кредитом до 06 вересня 2013 року. Наведене дає підстави стверджувати, що волевиявлення [PERSON] як учасника правочину, було вільним і відповідало її внутрішній волі. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Також, ч. 4 ст. 11 цього ж Закону, визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що кредитний договір було укладено під впливом обману, тому такі посилання є безпідставними. Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1633 від 25.02.2016 року підтверджуються обставини зазначені у зустрічному позові [PERSON], однак не доведено, що під час укладення кредитного договору зі сторони банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту кредитного договору, а відтак відсутні підстави вважати, що такими діями банку [PERSON] було введено в оману. Статтею 23 Закону України "Про захист прав споживачів" (п.7) передбачена відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів, а саме, відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб'єкт господарської діяльності не веде обов'язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже, законодавець у разі недотримання банком надання повної інформації передбачив правові наслідки визначені ст. 23 Закону України "Про захист прав споживачів", що не тягне за собою визнання кредитного договору недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надано доказів на підтвердження здійснення банком нечесної підприємницької практики, а саме неповідомлення банком інформації визначеної ст. 11 "Про захист прав споживачів", а укладений між сторонами кредитний та іпотечний договори, містить всі істотні умови договору та укладений у відповідності до чинного законодавства України, у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають за їх необґрунтованістю та безпідставністю. Разом з цим, суд вважає, що у разі незгоди з умовами кредитного договору [PERSON] могла б скористатись своїм правом визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. [PERSON] таким правом не скористалась. Задовольняючи частково первісний позов ПАТ КБ "ПриватБанк" та водночас відмовляючи у задоволенні зустрічного позову [PERSON], суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а отже підлягають до стягнення в рівних частинах з відповідачів на користь позивача сплачена сума судового збору.

Outcome: approved