Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

05 травня 2018 року позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 16534,44 грн. та понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1762,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 01 квітня 2015 року між позивачем та [PERSON] було укладено комплексний договір № 06/02-40К-0052219 страхування транспортного засобу (КАСКО), предметом якого було страхування транспортного засобу Нісан Армада, державний номерний знак [NUMBER] . 15 травня 2015 року на Кільцевій дорозі, 7 у м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Фольксваген Пасат, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням відповідача та автомобіля Нісан Армада, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , у результаті якої автомобіль останньої зазнав технічних пошкоджень. Винним у даному зіткненні визнано відповідача, що підтверджується постановою Святошинського районного суду м. Києва від 23.05.2015 року. Відповідно до рахунку № РФ-14654 р. від 25.02.2016 року вартість ремонту зазначеного автомобіля Нісан Армада становить 16 534,44 грн. На виконання умов договору страхування позивач здійснив виплату страхового відшкодування у вказаному розмірі. З огляду на те, що позивачем було здійснено страхове відшкодування в порядку статті 27 Закону України «Про страхування», статей 993, 1166, 1191, 1192 ЦК України, у нього виникло право зворотної вимоги (регресу) до особи, винної у скоєнні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, на суму виплаченого страхового відшкодування, та оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача як власника наземного транспортного засобу була ним застрахована згідно полісу № АІ/5580887 у ПрАТ «СК «Україна», тому позивач звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування до ПрАТ «СК «Україна». Проте на дату звернення до суду позивач не отримав від ПрАТ «СК «Україна» ні відповіді, ні виплат. 30.03.2016 року позивачем на адресу відповідача направлено претензію про відшкодування коштів у вказаному розмірі, однак станом на день подачі позовної заяви кошти відповідачем виплачено не було. Зважаючи на те, що ні відповідачем, ні ПрАТ «СК «Україна», погашення вказаної заборгованості здійснено не було, для захисту порушеного права позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" до [PERSON] про стягнення завданої шкоди в порядку регресу. Вирішено проводити судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, призначено справу до судового засідання. Відповідачу роз`яснено його право на подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та запропоновано подати відзив на позов, а також посилання на докази, яким вони обґрунтовуються, у визначені в ухвалі суду строки (а.с. 50). 12 червня 2018 року відповідачем подано клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 53-55), за результатами розгляду якого 20 червня 2018 року судом постановлено ухвалу про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, призначено дату підготовчого судового засідання (а.с. 62). 14 червня 2018 року відповідачем подано відзив на позов (а.с. 56-58), у якому він просить відмовити у задоволенні позову. Мотивуючи тим, що позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами. Також позивач просить суд про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася 15.05.2015 року, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва про відкриття провадження у даній справі винесена 22 травня 2018 року. Крім того, відповідач зазначив, що він є інвалідом і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, як учасник бойових дій в зоні АТО, що підтверджується відповідними доказами. А тому, враховуючи відсутність підпису страхувальника під усіма поданими позивачем до суду документами, є всі підстави вважати, що надані до позовної заяви документи не відповідають вимогам діючого законодавства та є припущенням. 19 липня 2018 року позивачем подано відповідь на відзив з письмовими доказами (а.с. 70-82). У відповіді представник ПрАТ Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" зазначив, що відсутність підпису страхувальника на договорі страхування у даному випадку ніяким чином не свідчить про його не чинність чи недійсність, оскільки сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору та у зв`язку з тим, що страховий платіж був сплачений страхувальником у повному обсязі та у визначні договором строки, як це передбачено статтею 983 ЦК України. Оскільки страхувальник не володіє українською мовою, про що зазначила в окремій заяві, тому деякі заяви в процесу здійснення страхового відшкодування були підписані її уповноваженою особою - [PERSON] . Крім того, виплата страхового відшкодування була проведена шляхом її перерахування не безпосередньо страхувальнику, а на рахунок станції технічного обслуговування, яка склала рахунок-фактуру ремонтних робіт та відповідно до поданої заяви мала виконати ремонтні роботи, що й підтверджується відповідним актом виконаних робіт. Посилання відповідача на невідповідність схеми розташування автомобілів, їх кількості, зображеній в заяві про настання події, вважає недоречним, оскільки судовим рішенням було встановлено вину саме відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди за участі трьох автомобілів, зокрема, під управлінням страхувальника і відповідача. Таким чином, суд встановив причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та пошкодженнями автомобілів. Розбіжність в датах, зазначених у заяві про настання події та страховому акті, вважає технічною помилкою, яка жодним чином не спростовує доводи позивача та не звільняє відповідача від обов`язку по відшкодуванні шкоди, завданої з його вини. Оскільки саме з вини відповідача автомобіль страхувальника зазнав пошкоджень, тому позивач звернувся саме до нього, як винної особи за виплатою страхового відшкодування, а не до водія автомобіля Форд, безпосереднє зіткнення з яким мав автомобіль Нісан Армада під керуванням страхувальника. Позивач просить суд не приймати до уваги заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки позовну заяву направлено до суду засобами поштового зв`язку 05.05.2018 року, тобто до закінчення трирічного строку з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди. Стосовно посилання відповідача на його особливий статус та пільги як учасника війни та інваліда, позивач зазначив, що посвідчення ветерана війни - учасника бойових дій відповідач отримав 12.06.2015 року, а ДТП сталась 15.05.2015 року, тому на момент даної пригоди відповідач не відносився до категорії осіб, зазначених у ст.ст. 13, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З огляду на означене представник позивача просить суд позов задовольнити а розгляд справи проводити у його відсутність на підставі наданих доказів. 09 жовтня 2018 року відповідачем подано клопотання про виклик свідка, (а.с. 85). Ухвалою суду від 24 жовтня 2018 року клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи його відзиву та виклику свідка задоволено, підготовче судове засідання закінчено, справу призначено до судового розгляду (а.с. 89). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2018 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ПрАТ «СК Україна». У судове засідання учасники справи не з`явились, від представника позивача та представника відповідача надійшли заяви з проханням проводити розгляд справи у їх відсутність. Позивач просить про задоволення позовних вимог, відповідач просить суд відмовити у позові в повному обсязі. Третя особа про причини неявки суд не повідомила, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не зверталась. Відповідно до положень частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Нормою частини 4 цієї статті передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З таких обставин, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність нез`явившихся осіб на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2015 року у справі № 759/7671/15-п відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Зі змісту постанови суду убачається, що 15 травня 2015 року о 14:15 год. на Кільцевій дорозі, 7 у м. Києві відповідач, керуючи автомобілем Фольксваген, державний номерний знак [NUMBER] , не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки Форд, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , у результаті чого автомобіль Форд здійснив зіткнення з автомобілем Нісан, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що призвело пошкодження транспортних засобів, чим порушив пункт 13.1 Правил дорожнього руху України. (а.с. 22). 01 квітня 2015 року між позивачем та [PERSON] було укладено комплексний договір № 06/02-40К-0052219 страхування транспортного засобу (Каско), предметом якого було страхування транспортного засобу Нісан Армада, державний номерний знак [NUMBER] на суму 500 000,00 грн. Строк дії договору з 02 квітня 2015 року по 01 квітня 2016 року (а.с. 5-10). Отже, 15 травня 2015 року стався страховий випадок. 18 травня 2015 року перекладачем [PERSON] подано позивачу заяву про настання страхового випадку в результаті означеної дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце15 травня 2015 року.(а.с. 13). Згідно акту огляду транспортного засобу (дефектна відомість) від 20 травня 2015 року, складеного спеціалістом відділу врегулювання [PERSON] у присутності довіреної особи власника автомобіля [PERSON] , автомобіль Нісан Армада, державний номерний знак [NUMBER] , зазнав наступних пошкоджень: деформація заднього бампера, зламано кріплення освітлення номерного знаку, не працює датчик паркування, зламано кріплення заднього ліхтаря, тріщина заднього ліхтаря, зчіс фаркопу (а.с. 23-35). Згідно рахунку-фактури № РФ-14654 від 25 лютого 2016 року, виданої ФОП [PERSON] (Центр кузовного ремонту на Лепсе), вартість ремонтних робіт, придбаних запчастин та матеріалів становить 19032,44 грн. (а.с. 36). 01 березня 2016 року [PERSON] подала позивачу заяву на виплату страхового відшкодування, у якій зазначила необхідність перерахування котів на станцію технічного обслуговування Центр кузовного ремонту на Лепсе (а.с. 37). Згідно розрахунку суми страхового відшкодування № 150000031370 від 11 березня 2016 року на підставі рахунку № РФ-14654 від 25 лютого 2016 року ФОП [PERSON] , виданого позивачем, вартість матеріального збитку згідно з умовами страхування становить 19 034,44 грн., франшиза 0,50 % - 2500,00 грн. Розмір страхового відшкодування склав 16534,44 грн. (а.с. 38). 11 березня 2016 року позивачем складено страховий акт № 150000031370, за яким нарахована сума страхового відшкодування страхувальнику за договором страхування від 01 квітня 2015 року за № 06/02-40К-0052219 щодо страхового випадку від 15 травня 2015 року становить 16 534,44 грн. (а.с. 39). Факт виплати позивачем на рахунок ФОП [PERSON] суми страхового відшкодування у розмірі 16534,44 грн. підтверджується платіжним дорученням № ЗР013319 від 12 березня 2016 року (а.с. 40). Ремонт автомобіля Нісан Армада, державний номерний знак [NUMBER] , ФОП [PERSON] підтверджується актом виконаних робіт № АК-14654 від 19 липня 2016 року (а.с. 75). На переконання відповідача, позивачем були пропущені строки позовної давності звернення з даним позовом, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася 15 травня 2015 року, а ухвала про відкриття провадження у даній справі постановлена судом 22 травня 2018 року, тобто більш ніж через три роки. Оцінюючи доводи позивача та надані ним докази, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до положень статей 253-255 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Частинами 1 та 5 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Згідно статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи приписи наведених правових норм, з огляду на той факт, що позовну заяву направлено на адресу суду засобами поштового зв`язку 05 травня 2018 року, що підтверджується копією фіскального чеку ПАТ «Укрпошта» та відбитком штампу поштового відділення на списку рекомендованих поштових відправлень від 05 травня 2018 року, направлених позивачем (а.с. 78), суд приходить до висновку, що строки позовної давності позивачем не пропущено. Стосовно посилання відповідача на те, що автомобіль страхувальника зазнав пошкоджень саме від зіткнення з автомобілем марки Форд, а не автомобілем під його управлінням, тому позивач має звертатися з вимогою виплати страхового відшкодування саме до страхової компанії, яка застрахувала автомобіль Форд, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до положень частини 6 статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи наведене, з огляду на те, що постановою Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2015 року саме відповідача було визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, у результаті якої зазнали пошкодження 3 транспортні засоби, включаючи автомобіль Нісан Армада, державний номерний знак [NUMBER] , і дана постанова відповідачем не оскаржувалась та набрала законної сили, тому суд вважає доводи відповідача про відсутність його вини у пошкодженні вказаного автомобіля необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу. Що стосується тверджень відповідача стосовно недійсності укладеного між позивачем і страхувальником договору страхування № 06/02-40К-0052219, суд виходить з наступного. Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно частини 1 статті 638 та частини 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Нормою частини 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно частини1 і 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 3 цієї статті визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи приписи наведених правових норм, судом критично сприймається твердження відповідача про недійсність даного договору страхування лише у зв`язку з його не підписанням страхувальником з огляду на той факт, що самими сторонами вказаний правочин недійсним чи розірваним не визнавався, а відповідач не звертався до суду з позовом про визнання його недійсним. Те саме стосується посилання відповідача на наявність у нього пільг, передбачених ст.ст. 13, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки ним не було надано до суду доказів про наявність у нього відповідного статусу саме на момент настання дорожньо-транспортної пригоди. Так, відповідач надав до суду копію свого посвідчення інваліда третьої групи, виданого 15 вересня 2017 року (а.с. 55) та посвідчення інваліда другої групи, виданого 19 листопада 2018 року (а.с. 92). Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Нормою статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів Відповідно до положень статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Згідно статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Враховуючи викладені обставини та зазначені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на стягнення коштів у розмірі сплаченого ним страхового відшкодування. Проте, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позов пред`явлено не до належного відповідача з огляду на наступне. Предметом спірних правовідносин у цій праві є відшкодування заподіювачем шкоди в порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Чинне законодавство України розрізняє добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Згідно пункту 6 частини 4 статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Видами добровільного страхування можуть бути: страхування наземного транспорту (крім залізничного). Разом з тим, як зазначено в частині 1 статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). Статтею 7 Закону України «Про страхування» визначені види обов`язкового страхування, до яких, зокрема, відноситься страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (пункт 9). Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як убачається із матеріалів справи та визнається сторонами, на момент настання 15 травня 2015 року дорожнього-транспортної пригоди між відповідачем [PERSON] та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Україна" було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за полісом № АІ/5580887, предметом якого є майнові інтереси відповідача, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобіля марки Фольксваген, державний номерний знак [NUMBER] . Таким чином, обов`язок страховика, у даному випадку третьої особи ПрАТ «СК Україна», відшкодувати заподіяну страхувальником, тобто відповідачем, шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті дорожньо-транспортної пригоди такої шкоди. При цьому, зобов`язаною особою, внаслідок заподіяних у результаті дорожньо-транспортної пригоди збитків, є страховик відповідача - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Україна". В той же час, судом встановлено, що позивач не звертався до страховика відповідача ПрАТ «СК Україна» із заявою про виплату в порядку регресу суми страхового відшкодування, а звернувся з позовом до [PERSON] про виплату страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 04 липня 2018 року по цивільній справі № 755/18006/15-ц зазначила, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. За ст. 5 вказаного Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Таким чином, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. За змістом статей 9, 22-28, 35 вказаного Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. З огляду на означене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Таким чином, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку була застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "Україна" на підставі полісу страхування цивільно-правової відповідальності № АІ/5580887, то суд вважає, що позов пред`явлено не до належного відповідача. А відтак, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з`ясуванні обставин справи, суд не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому у позові слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed