Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

У червні 2020 року до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, визнання права на завершення приватизації земельних ділянок у порядку спадкування за законом у якому зазначила, що [INFO] в с. Слободище Іллінецького району Вінницької області померла її мати [PERSON] , яка за життя заповіту не залишила. Після її смерті, спадщину прийняла позивач, так як дві інші доньки покійної [PERSON] та [PERSON] від прийняття спадщини після її смерті відмовились, тому [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги за законом. Позивач зазначила, що після смерті матері вона в нотаріальному порядку оформила своє право на спадщину за законом, однак отримала спадкове майно частково, так як нотаріусом до спадкового майна не включено цілого будинку садибного типу загальною площею 88,40 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, що позначені в технічній документації: житловий будинок літерою - А; веранда літерою - а; прибудова літерою - а1; літня кухня літерою - Б; сарай літерою - Б1; сарай літерою - б; сарай літерою - б1; гараж літерою - В; погріб літерою - Г під; убиральня літерою - у; огорожа позначена - 1; ворота позначені - 2; та двох земельних ділянок загальною площею 0, 48 га призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства площею 0, 2300 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивач вказує, що вона своєчасно прийняла спадщину та на момент її відкриття постійно проживала і була зареєстрована разом із спадкодавцем, тому бажає оформити спадкове майно після смерті матері на своє ім`я, однак приватним нотаріусом Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області Таранюком Т. Є. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.03.2020, а саме відмова у видачі свідоцтва про право на вище зазначений житловий будинок та дві земельні ділянки належні померлій [PERSON] , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на ім`я спадкодавця, тому [PERSON] змушена звертатися до суду за захистом своїх спадкових прав. Також, позивач виявила, що в рішеннях 17 сесії 21 скликання Слободищенської сільської ради Іллінецького району Вінницької області від 01.04.1994 р. „Про приватизацію земельних ділянок громадян села Слободище", 28 сесії 5 скликання Слободищенської сільської ради Іллінецького району Вінницької області від 16.09.2009 р. „Про внесення змін та уточнень до рішення 17 сесії 21 скликання від 01.04.1994 р. „Про приватизацію земельних ділянок громадян с. Слободище" та 13 сесії 22 скликання Слободищенської сільської ради Іллінецького району Вінницької області від 18.11.1997р. „Про приватизацію земельних ділянок громадян села Слободище", що прізвище її померлої матері помилково зазначено „ [PERSON] " замість вірного „ [PERSON] , тому позивач просить суд, встановити факт належності вказаних правовстановлюючих документів її померлій матері. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 06.08.2020 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] та представник адвокат Якушкіна І. М. не з`явилися, натомість подали до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали, просять їх задоволити в повному обсязі та розглянути справу за їх відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися натомість подали заяви, в яких зазначено, що позовні вимоги визнають, проти їх задоволення не заперечують та просять проводити розгляд справи без їх участі. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Згідно ч.ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні та задоволення позову з таких підстав. Відповідно до змісту статті 293 ЦПК України факти, що мають юридичне значення встановлюються судом. Згідно пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Судом установлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Слободищенської сільської ради Іллінецького району Вінницької області 02.09.2010 р. (а.с. 5) [PERSON] померла [INFO] . На день смерті остання, як член колгоспного двору мала у користуванні будинок садибного типу загальною площею 88,40 кв. м з господарськими будівлями та спорудами та право на приватизацію двох земельних ділянок загальною площею 0,48 га призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) площею 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0, 2300 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , як спадкоємець після смерті [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса щодо прийняття у спадщину зазначеного майна, однак приватним нотаріусом Іллінецької нотаріального округу Таранюком Т. Є. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.03.2020 р. вих. № 113/02-31 (а.с.11), а саме відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця. Рішеннями 17 сесії 21 скликання Слободищенської сільської ради Іллінецького району Вінницької області від 01.04.1994 р. „Про приватизацію земельних ділянок громадян села Слободище", 28 сесії 5 скликання від 16.09.2009 р. „Про внесення змін та уточнень до рішення 17 сесії 21 скликання від 01.04.1994 р. „Про приватизацію земельних ділянок громадян с. Слободище" та 13 сесії 22 скликання від 18.11.1997р. „Про приватизацію земельних ділянок громадян села Слободище" (а.с.23-27) [PERSON] було надано право на приватизацію двох земельних ділянок в [ADDRESS] загальної площею 0,48 га Однак, як вбачається з довідки виконавчого комітету Слободищенської сільської ради від 10.03.2020 р. за № 107 (а.с.21) за вказаною адресою проживала покійна мати позивача [PERSON] , що дає можливість зробити цілком обґрунтований висновок, що вказаними рішеннями органу місцевого самоврядування врегульовувались питання приватизації земельних ділянок саме даній особі. Крім того, зі змісту довідки Слободищенської сільської ради від 20.01.2020 р. № 49 вбачається , що [PERSON] та [PERSON] це одна і таж особа, що слугує підставою для встановлення юридичного факту належності [PERSON] , яка померла [INFO] вказаних документів та задоволення позову в цій частині. У статті 1220 ЦК України зазначено, що спадщина відкривається після смерті фізичної особи, або оголошення її померлою. На день смерті [PERSON] мала у власності житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав покійній, як голові колгоспного двору. Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно частини 3 статті 3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-ІV права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положеннями частини 4 статті 3 зазначеного Закону України права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 р. № 56; Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 р. № 56, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за № 31/1056; Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 р. № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445. Зі змісту довідки виконавчого комітету Слободищенської сільської ради довідки від 10.03.2020 р. № 107 (а.с.21) вбачається, що згідно по господарської книги №3 (особовий рахунок № [NUMBER] ) житловий будинок в [ADDRESS] станом на 15.04.1991 відносився до складу колгоспного двору до якого входила голова двору - [PERSON] та на праві приватної власності їй належала 1/2 частка даного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, тобто, в той час, коли нормами діючого в той час законодавства не було передбачено жодних реєстраційних дій щодо права власності на житло. Єдиним доказом належності житла особі були відповідні записи у по господарських книгах сільських рад. Нині чинне законодавство не містить визначення поняття „колгоспний двір". З прийняттям Закону України „Про власність" від 07.02.1991 р., який втратив чинність 20.06.2007 р., колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного кодексу України вилучено статті, що встановлювали його статус (Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 16 грудня 1993 р. № 3718-ХІІ, який набрав чинності з 18 січня 1994 р.). Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Частки усіх членів колгоспного двору у майні колгоспного двору були рівними. Головою колгоспного двору був його засновник, як правило глава сім`ї, члени - всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство із ним. У разі смерті одного з членів колгоспного двору, спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів, не відкривалася. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору (стаття 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року). У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р. мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. При цьому згідно пункту 6 даної постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 положення статей 17, 18 Закону України „Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р., мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 р. поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. За приписами статей 120, 121, 123 ЦК Української PCP майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні. Положеннями статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно частини 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З огляду на вище викладені норми законодавства, після смерті матері позивача - [PERSON] , яка померла [INFO] житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який належав покійній, як голові колгоспного двору перейшов до її доньки - [PERSON] та спадкується в загальному порядку. На день смерті [PERSON] , як голова колгоспного двору розпочала, але не завершила приватизацію двох земельних ділянки загальною площею 0, 48 га призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства площею 0,2300 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується вищенаведеними рішеннями органу місцевого самоврядування. Зазначені рішення про приватизацію земельної ділянки прийняті в період чинності Декрету КМУ від 26.12.1992 р. „Про приватизацію земельних ділянок". Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення. Згідно статті 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. У відповідності до листа ВССУ від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 „Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статті 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації. На підставі абзацу 2 пункту 1 розділу X „Перехідні положення" ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26.12.1992 р. „Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Аналіз наведеної норми свідчить, що у разі, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26.12.1992 р. „Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку, а якщо приватизація земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України не завершена й право на її завершення. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі абзацу 2 пункту 1 розділу X „Перехідні положення" ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26.12.1992 р. „Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14.09.2006 р. № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абзац 2 згідно із Законом від 16.09.2008 р. № 509-V1). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26.12.1992 р. „Про приватизацію земельних ділянок" , до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина 3 статті 116 ЗК України). Наведене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 21 березня 2018 р. у справі № 623/633/17 (провадження № 61-6243св18). Згідно ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Змістом пункту 7 розділу X „Перехідні положення" ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Враховуючи вищевикладене, а також повне визнання позовних вимог відповідачем, суд приходить до висновку, що за позивачем слід визнати право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами та право на завершення приватизації земельних ділянок, що розташовані за адресою: по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] .

Outcome: approved