Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому зазначила, що з 08.08.1997 року по 28.10.2009 року вона перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, після чого шлюб було розірвано. 26.11.2003 року ними за спільні кошти було придбане нежитлове приміщення приймально-заготівельний пункт під номером "Б" за адресою: [ADDRESS], площею 101,6 кв.м. орієнтовною вартістю 23 000 грн. Нотаріально посвідчені договори підписав [PERSON] Відповідач добровільно не бажає розділити це майно, що обумовило її звернутись до суду з даним позовом. Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON] в якому зазначив, що 31.10.2003 року між ним та Кооперативним підприємством "Коопзаготпромторг" був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. 26.11.2003 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого він продав [PERSON] 49/100 частин нежитлового приміщення, площею 101,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Однак ніяких грошей від [PERSON] він не отримував і нежитлове приміщення йому фактично не передавав. Після підписання цього договору, майже 10 років він підтримує вказане майно в належному стані, використовуючи його за цільовим призначенням. На його ім'я укладені договори водопостачання та прийому стічних вод, договір на постачання електричної енергії, договір оренди земельної ділянки. Він систематично сплачує всі рахунки за спірне нежитлове приміщення, яке нібито продав [PERSON] Вважає, що цей договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним на підставі ст.58 ЦК УРСР, який діяв на момент його укладення, оскільки цей договір не мав ніяких юридичних наслідків, був укладений формально у зв'язку з тим, що він займається підприємницькою діяльністю тому даний договір укладав з тією метою, щоб у випадку отримання банківського кредиту і можливої заборгованості щоб частина нежитлового приміщення не підпала під стягнення боргу. Крім того, спірне майно [PERSON] він не передавав і це майно не виходило з його фактичного володіння. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свій позов уточнила і просить суд визнати нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], площею 101,6 кв.м. сумісною власністю її та [PERSON], а також просить провесті розподіл в натурі цього нежитлового приміщення в натурі по ? частці кожному. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Представник третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] зустрічний позов [PERSON] підтримав у повному обсязі і просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 101,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS], укладений 26.11.2003 року між [PERSON] та [PERSON], а також просить визнати право власності на 49/100 частин цього нежитлового приміщення за [PERSON] В задоволенні первісного позову просить відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, а позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що 31.10.2003 року між Кооперативним підприємством "Коопзаготпромторг" та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] купив нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS]. /а.с.41/ 26.11.2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу на 49/100 частин вищевказаного нежитлового приміщення. /а.с.4/ В цьому договорі вказано, що продаж цей вчинено за 11760 грн., які продавець повністю отримав до підписання договору. Дані правовідносини виникли в 2003 році, тому вони повинні регулюватись Цивільним кодексом в редакції 1963 року. Так, згідно ст.58 ЦК України (1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Отже, ознаками мнимої угоди є: а) наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує певні наміри сторін; б) відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які обумовлювалися у цьому правочині. Тобто, повинно мати місце не правочин у точному значенні цього поняття, а його імітація. Відповідно до ст.128 ЦК України (1963 року) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Таким чином, підтвердженнями наміру створити юридичні наслідки за угодою про купівлю-продаж частини нежитлового приміщення повинен бути акт приймання-передачі цієї частини приміщення від продавця [PERSON] покупцю [PERSON] В даному випадку такий акт не складався, оскільки фактично [PERSON] не передавав [PERSON] спірне нежитлове приміщення. В самому договорі купівлі-продажу також не вказано, що продавець передав покупцю спірне приміщення. Крім цього, судом достовірно встановлено і підтверджено самим відповідачем [PERSON], що спірне нежитлове приміщення за договором купівлі-продажу йому фактично не передавалось і [PERSON] після укладання договору купівлі-продажу ніякого відношення до цього нежитлового приміщення не мав і не має на теперішній час. Це підтверджується і тим, що після укладення цього договору спірне приміщення фактично залишилось в користуванні [PERSON], у спірному приміщенні встановлено обладнання [PERSON] і в цьому спірному приміщенні [PERSON] займається підприємницькою діяльністю, в цьому приміщенні розташоване його всякого роду обладнання. Крім того, після укладення договору купівлі-продажу з [PERSON] усі договори про надання комунальних послуг на спірне приміщення та договір оренди на земельну ділянку під цим приміщенням були укладені саме з [PERSON], всі комунальні послуги за спірне приміщення сплачує [PERSON], що також підтверджує той факт, що фактично спірне приміщення [PERSON] не передавалось. /а.с.125-141/ У випадку фактичної передачі спірного приміщення [PERSON], йому необхідно було б укладати договір на оренду земельної ділянки під цим приміщенням, потрібно було б укладані всі інші договори на сплату комунальних послуг за спірне приміщення, що ним зроблено не було і цей факт не оспорюється сторонами. Таким чином, на підставі вищенаведених доводів вбачається, що договір купівлі-продажу від 26.11.2003 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] є угодою, укладеною лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, тому являється мнимою угодою. У відповідності з вимогами ст.76 ЦК України (1963 р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. В даному випадку, враховуючи, що між [PERSON] і [PERSON] після укладання договору купівлі-продажу існувала домовленість про те, що спірне нежитлове приміщення фактично буде залишатись у володінні [PERSON] і це тривало до моменту пред'явлення 14.11.2012 року позивачкою [PERSON] позову про розподіл спірного нежитлового приміщення, то у [PERSON] не виникало права на подачу позову про визнання недійсним вищезазначеного договору купівлі-продажу, а коли позивачка [PERSON] звернулась до суду з даним позовом і просить суд визнати спірне нежитлове приміщення сумісною власністю її та [PERSON], то з цього моменту порушується право [PERSON] на володіння спірним нежитловим приміщенням і з цього моменту у нього виникає право на подачу позову. Оскільки вказаний договір купівлі-продажу від 26.11.2003 року є мнимою угодою і підлягає визнанню недійсним, то спірне нежитлове приміщення, площею 101,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] не може бути визнане судом сумісною власністю позивачки [PERSON] і [PERSON] і з цих причин не підлягає розподілу між ними.

Outcome: approved