Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним рішень, державних актів та витребування земель. На обґрунтування позову прокурор зазначив, що землі, надані рішенням були розташовані на території острову, відповідно відносились до земель водного фонду та не могли передаватись у приватну власність, а також тим, що Рада розпорядилась землями за межами населеного пункту м. Українка, отже вийшла за межі своїх повноважень, тому прокурор просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до Київської обласної державної адміністрації, першого заступника прокурора Київської області, третя особа - Українська міська рада Обухівського району Київської області, про визнання права власності, припинення права власності, обґрунтовуючи який, зазначила вона набула право власності на спірні земельні ділянки в законний спосіб та є добросовісним набувачем. 26.10.2020 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Прийнято відзив на зустрічну позовну заяву, відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. Залучено письмові докази. 24.11.2021 року ухвалою суду залучено всі подані суду письмові докази. Прийнято відзив на позовну заяву. Залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] . 24.11.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні. 17.12.2021 року ухвалою суду в задоволені заяви [PERSON] про залучення третьої особи відмовлено. 16.02.2021 року ухвалою суду в задоволенні клопотання представника третьої особи [PERSON] про залишення позову без розгляду відмовлено. Прокурор позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Пояснив, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду. Ці земельні ділянки було виділено у власність громадянам незаконно, оскільки вони розташовані за межами населеного пункту на острові. Українська міська рада у 2007 році на мала повноважень на виділення у власність громадянам спірних земельних ділянок, оскільки це були землі державної а не комунальної власності. Біля земельних ділянок знаходиться річка Козинка і канал. Місце розташування спірних земельних ділянок є острів, оскільки там наявна гідротехнічна споруда, тобто міст, штучно намито пісок. 100 метрова прибережна захисника смуга повністю охоплює всі спірні земельні ділянки. На спірних земельних ділянках будуються будинки. З моменту виділення спірних земельних ділянок у власність громадянам, вони продавалась між фізичними особами. Також пояснила, що обраний позовом спосіб захисту порушених прав держави є вірним. Київська обласна державна адміністрація не підтримує позовні вимоги, через неналежне виконання своїх обов`язків, а незаконна державна реєстрація спірних земельних ділянко не припиняє права власності держави на ці ділянки. Вважала недоцільним застосування строків позовної давності, оскільки порушення прав держави на даний час тримає, а тому строк звернення до суду з даним позовом не порушено. Землі водного фонду не можуть передаватись у власність громадянам. Щодо зустрічного позову заперечила в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні посилаючись на його надуманість на необґрунтованість. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог прокурора заперечила в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні, пояснила, що перевірка, державною інспекцією сільського господарства в Київській області проводилась відносно земельної ділянки - площею 0,4602 га, з кадастровим номером 3223151001:02:046:0092, яка знаходиться поряд з оспорюваними земельними ділянками, В цьому акті перевірки зазначено що з північної та східної частини даний острів омивається водами річки Козинка, з північно-західної та південної сторони - водами каналу, який з`єднується з річкою Козинка, а тому земельна ділянка відноситься до земель водного фонду. Спірні земельні ділянки у власність громадянам було виділено в 2007 році. Відповідач [PERSON] є власником 2 земельних ділянок, які вона придбала відповідно до договорів купівлі-продажу у [PERSON] . Право власності [PERSON] на спірні земельні ділянки було зареєстровано на підставі договорів купівлі-продажу. [PERSON] придбала земельні ділянки в 2014 році. В 2007 році коли виділялись спірні земельні ділянки, про наявність накладок на землі водного фонду підтверджено не було. Державна інспекція сільського господарства не має повноважень проводити такі перевірки земельних ділянок. Вимога прокурора про витребування земельних ділянок є неналежним способом захисту порушених прав. Розмежування земель не було, а проект землеустрою був належним чином погоджений всім необхідними установами. Українська міська рада мала повноваження на виділення спірних земельних ділянок у власність громадянами, оскільки вони відносились до земель комунальної власності, а відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок. Відстані до прибережної смуги 25 метрів дотримано. Відповідач [PERSON] зверталась до Української міської ради та Київської обласної державної адміністрації з питанням про оренду земельних ділянок - прибережної смуги. Прокурор в своєму позові просить позбавити права власності добросовісного набувача без будь-якої компенсації, що є незаконним враховуючи практику ЄСПЛ. [PERSON] не вчиняла ніяких порушень. Крім того, також пояснила, що строки позовної давності з даним позовом прокурором пропущено, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні, пояснив, пояснення представника [PERSON] підтримав в повному обсязі та надав аналогічні пояснення з приводу обставин справи. Також пояснив, що на даний час на спірних земельних ділянках після придбання їх відповідачами було збудовано будинки. Також вважав, що прокурором пропущено строк звернення до суду з даним позовом до суду, оскільки Київської обласній державній адміністрації починаючи з 2007 року було відомо про порушення права. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на аналогічні доводи, а також практику ЄСПЛ щодо порушення прав власника майна у випадку задоволення позову прокурора. Представник третьої особи [PERSON] проти позовних вимог прокурора заперечив в повному обсязі та надав аналогічні пояснення. Також пояснив, що прокурором не подано доказів, перебування спірних земельних ділянок за межами наслідного пункту, не конкретизовано, чиї саме права були порушенні. Будь-яких додаткових доказів прокурором також не подавалось. На даний час на спірних земельних ділянках збудовано будівлі і споруди. за незаконне виділення спірних земельних ділянок у власність громадянам кримінальне провадження не порушувалось, до відповідальності ніхто притягнутий не був. Крім того при зверненні до суду з даним позовом порушено строк позовної давності. Крім того не було доведено належним і допустимим доказами посилання позовну на те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду. З поданих доказів не можливо встановити чітку межу, а з моменту виділення спірних земельних ділянок у власність громадянам межі населеного пункту змінювались. Відповідно до генерального плану спірні земельні ділянки розташовані в межах населеного пункту. Про порушення прав держави прокуратурі було відомо, оскільки на той час здійснювався загальний нагляд за додержання законів. Його довіритель є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Після придбання земельної ділянки було проведено її державну реєстрацію. Також під час судового розгляду прокурором не було доведено, що державний орган, який виніс рішення про виділення у власність громадянам спірних земельних ділянок неналежно здійснював свої повноваження. Практика ЄСПЛ захищає право власності. Вислухавши прокурора, представників сторін, представників третіх осіб, перевіривши та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини. Рішенням Української міської ради Обухівського району Київської області 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам (відповідачам) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у [ADDRESS] на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передачу земельних ділянок громадянам в приватну власність» було затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам згідно списку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд у [ADDRESS] на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передано ці земельні ділянки громадянам в приватну власність. Надано дозвіл на підготовку документів для одержання державних актів на право власності на землю. Згідно з вищевказаним рішенням міської ради передано в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1292 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1641 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1424 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1172 га, [PERSON] земельну ділянку площею 0,1352 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1332 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1196 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1191 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1970 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1201 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1190 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1950 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1193 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1384 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1653 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1766 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1213 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1679 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,12 га. У подальшому, [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596882, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1641 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0012; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596883, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1424 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0013 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 020963, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1212 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151001:02:046:0087; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596884, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1172 га, земельній ділянці присвоєний кадастровий номер 3223151000:04:072:0025; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596887, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1352 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0015; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596889, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1196 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0021; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596892, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1191 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0023; [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596885, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1201 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0019; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596891, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1190 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0024; [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596893, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1950 га, земельній ділянці присвоєні кадастровий номер 3223151000:04:072:0008; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596890, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1193 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0022; [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596886, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1200 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0020. У 2009 році [PERSON] розділено свою земельну ділянку на дві ділянки площами 0,0148 га, кадастровий номер 3223151001:02:046:0057 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968295) та 0,1494 га кадастровий номер 3223151001:02:046:0048 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968286). 27 липня 2010 року між [PERSON] в особі [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого відчужено земельну ділянку площею 0,0148 га, кадастровий номер 3223151001:02:046:0057, що розташована по [ADDRESS] . 27 липня 2010 року році [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу відчужила земельну ділянку площею 0,1212 га, що розташована по [ADDRESS] кадастровий номер 3223151001:02:046:0087 [PERSON] . У подальшому [PERSON] на підставі вищевказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 27 липня 2010 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 427348, кадастровий номер 3223151001:02:046:0090. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 липня 2008 року та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 липня 2008 року відчужили належні їм на праві власності земельні ділянки на користь [PERSON] . На підставі вищевказаних договорів [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 907161, кадастровий номер 3223151001:02:046:0039. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 червня 2008 року відчужила [PERSON] земельну ділянку, який у свою чергу отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 460940, кадастровий номер 3223151000:04:072:0021. У подальшому [PERSON] подарував вказану земельну ділянку [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 11 листопада 2008 року, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151001:02:046:0038. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 лютого 2008 року відчужила земельну ділянку [PERSON] , який в подальшому отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 879681, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151001:02:046:0033. [PERSON] у 2009 році розділив свою землю на дві ділянки площами 0,0587 га, кадастровий номер 3223151001:02:046:0047 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968285) та 0,1364 га, кадастровий номер 3223151001:02:046:0049 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968287). Надалі власником земельної ділянки з кадастровим номером 3223151001:02:046:0047 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 січня 2014 року стала [PERSON] . Крім того, остання стала власником земельної ділянки за кадастровим номером 3223151000:04:072:0023 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 січня 2014 року. Вказані обставини підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, договорами, звітами про експертно-грошову оцінку земельної ділянки, матеріалами реєстраційної справи, іншими наявними у справі письмовими докаами. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року продав належну йому земельну ділянку, попередньо поділивши її, [PERSON] та [PERSON] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року продала належну їй земельну ділянку [PERSON] . У подальшому [PERSON] подарував земельну ділянку [PERSON] , [PERSON] подарував земельну ділянку [PERSON] . На земельній ділянці, належній [PERSON] , розташований житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04 жовтня 2012 року. На земельній ділянці, що належить [PERSON] , розташований житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04 жовтня 2012 року. [PERSON] продала належну їй земельну ділянку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 травня 2012 року. У подальшому [PERSON] продала свою земельну ділянку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 жовтня 2012 року. У свою чергу, [PERSON] у встановленому порядку побудував на земельній ділянці житловий будинок [ADDRESS] , ввів його в експлуатацію, та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно. 31.03.2016 року [PERSON] подарував належну йому земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:072:0016 по [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по ј частині кожному, що підтверджується договором дарування, витягом з Державного реєстру речових права на нерухоме майно. Також, на земельній ділянці, що належить [PERSON] , був побудований індивідуальний житловий будинок та наземний гараж за адресою: [ADDRESS] , який належить останній на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Аналогічні домоволодіння побудовані на земельних ділянках [PERSON] , [PERSON] , які належать останнім на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Відповідно до висновку державної експертизи землевпорядної документації від 25 травня 2007 року, поданий на державну експертизу проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 19-ти громадянам України для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на території Української міської ради, [ADDRESS] , відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, . Висновком Обухівського районного відділу земельних ресурсів про погодження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність від 16 травня 2007 року було погоджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність і визнано за можливе надання громадянам у власність земельні ділянки (сіножать) для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на території Української міської ради с. [ADDRESS] . Проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність було погоджено висновком відділу містобудування і архітектури Обухівської районної державної адміністрації від 17 травня 2007 року № 495. 24 травня 2007 року проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам було погоджено Обухівським міжрайонним управлінням водного господарства за умови використання земельних ділянок за цільовим призначенням; відведення в межах виділених земельних ділянок прибережної захисної смуги шириною 25 м уздовж водойми; дотримання обмеження господарської діяльності в прибережній захисній смузі, забезпечення вільного доступу громадян до водойми, розроблення проекту інженерної підготовки території, погодження проєкту відповідно до чинного законодавства. Висновком Управління культури і туризму Київської обласної державної адміністрації від 24 травня 2007 року № 11/1801/01 та висновком Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області від 24 травня 2007 року № 4076/1 погоджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 19-ти громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків господарських будівель і споруд. Згідно з довідкою Обухівського районного відділу земельних ресурсів від 24 травня 2007 року № 2869 земельні ділянки, загальною площею 2,6999 га, які надаються у власність громадянам на території Української міської ради с. Плюти по вул. Луговій Обухівського району Київської області рахуються як землі запасу міської ради (сіножать). Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11 червня 2014 року № 04-19/39, складеним Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, масив земельних ділянок, переданих для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд відносяться до земель водного фонду і не можуть перебувати у приватній власності з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд. З листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 11 листопада 2014 року № 01-01/930 та доданих до нього картографічних матеріалів земельні ділянки, які передані рішенням Української міської ради Обухівського району Київської область від 29 травня 2017 року розташовані на острові та у прибережній захисній смузі річки Козинка Обухівського району Київської області. Межі населенного пункту визначені витягом з Генерального плану с.Плюти Обухівського району Київської області станом на 20.01.2007 року. У 2007 році було виготовлено проєкт землеустрою щодо відвеення земельних ділянок у власність громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на території Української міської ради, [ADDRESS] . У 2008 році на замовлення [PERSON] було розроблено робочий проєкт розчищення та берегоукріплення р.Козинка для інженерної підготовки земельних ділянок по [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2015 року у справі № 372/3383/14 в задоволенні позову прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області, [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними та скасування рішення Української міської ради Обухівського району Київської області 30 сесії 5 скликання від 29.05.07 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] , в частині затвердження проекту громадянам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , визнання недійсним виданого [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 008991, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322315101000317 від 11.04.11 року, з кадастровим номером 3223151001:02:046:0092 та скасування його державної реєстрації, витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,4602 га, вартістю 891 650,90 грн. з кадастровим номером - 3223151001:02:046:0092, що розташована за адресою: [ADDRESS] , визнання за державою права власності на земельну ділянку загальною площею 0,4602 га, вартістю 891 650,90 грн., що розташована за адресою: [ADDRESS] - відмовлено. Рішенням Української міської ради Обухівського району Київської області 30 сесії 5 скликання від 29.05.2007 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 2,6999 га, у власність 19 громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] . На підставі оскаржуваного рішення фізичні особи отримали державні акти на право власності на земельні ділянки, надані їм у власність, частина земельних ділянок була продана в подальшому іншим особам, крім того, на зазначених земельних ділянках були забудовані об`єктами нерухомості. Згідно з цим рішенням передано в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1292 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1641 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1424 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1172 га, [PERSON] земельну ділянку площею 0, 1352 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0, 1332 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0, 1196 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1191 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0, 1201 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0, 1190 га, [PERSON] земельну ділянку площею 0, 1950 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0, 1193 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0, 1384 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0, 1653, [PERSON] - земельну ділянку площею 0, 1766 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0, 1213 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0,1679 га, [PERSON] - земельну ділянку площею 0, 12 га. В подальшому, [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596882, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1641 га, зареєстрований за № 010733100413 від 19.09.2007, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0012; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596883, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1424 га, зареєстрований за № 010733100190 від 22.06.2007, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0013 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 020963, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1212 га, зареєстрований за № 011098600577 від 27.07.2010, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151001:02:046:0087. [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596884, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1172 га, зареєстрований за № 010733100202 від 22.06.2007, земельній ділянці присвоєне кадастровий номер 3223151000:04:072:0025; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596887, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1352 га, зареєстрований за № 010733100192 від 22.06.2007, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0015; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596889, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1196 га, зареєстрований за № 010733100198 від 19.09.2007, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0021; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596892, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1191 га, зареєстрований за №010733100200 від 22.06.2007, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0023; [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596885, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1201 га, зареєстрований за № 010733100196 від 22.06.2007, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04.072:0019; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596891, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1190 га, зареєстрований за № 010733100201 від 22.06.2007, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0024; [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596893, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1950 га, зареєстрований за № 010733100186 від 22.06.2007, земельній ділянці присвоєні кадастровий номер 3223151000:04:072:0008; [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596890, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1193 га, зареєстрований за № 010733100199 від 22.06.2007, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0022; [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596886, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1200га,зареєстрований за № 010733100197 від 22.06.2007, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151000:04:072:0020. У 2009 році [PERSON] розділено свою землю на дві ділянки площами 0,0148 га, кадастровий номер 3223151001:02:046:0057 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968295) та 0,1494 га кадастровий номер 3223151001:02:046:0048 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968286). Надалі власником, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.07.2010, зареєстрованого в реєстрі за № 1449, відчужено земельну ділянку площею 0,0148 га (кадастровий номер 3223151001:02:046:0057) [PERSON] . У 2010 році [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок від 27.07.2010, зареєстрованого в реєстрі за № 1436, відчужено земельну ділянку площею 0,1212 га (кадастровий номер 3223151001:02:046:0087) [PERSON] . [PERSON] , на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 27.07.2010, зареєстрованих в реєстрі за №№ 1436, 1449, отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 427348 кадастровий номер 3223151001:02:046:0090. [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.07.2008, зареєстрованого в реєстрі за № 3931, та [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.07.2008, зареєстрованого в реєстрі за № 3936, відчужили земельні ділянки на користь [PERSON] . На підставі вказаних договорів [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 907161 (кадастровий номер 3223151001:02:046:0039). [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.06.2008 № 3748, відчужила [PERSON] земельну ділянку, який в свою чергу отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 460940 (кадастровий номер 3223151000:04:072:0021). В подальшому [PERSON] подарував вказану земельну ділянку [PERSON] , на підставі договору дарування земельної ділянки від 11.11.2008. одарованій земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223151001:02:046:0038. Також, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.02.2008, зареєстрованого в реєстрі за № 791, відчужено земельну ділянку [PERSON] , який в подальшому отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 879681. [PERSON] у 2009 році, розділив свою землю на дві ділянки площами 0,0587 га, кадастровий номер 3223151001:02:046:0047 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968285) та 0,1364 га, кадастровий номер 3223151001:02:046:0049 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968287). Надалі власником земельної ділянки з кадастровим номером 3223151001:02:046:0047, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.01.2014, є [PERSON] (підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна Ї№ 22666655). Крім того, [PERSON] відчужила свою земельну ділянку, про що свідчить з даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна № 22740787. У вказаній довідці вказано, що власником земельної ділянки за кадастровим номером 3223151000:04:072:0023 є [PERSON] . [PERSON] продав належну йому земельну ділянку, попередньо поділивши її, [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] продала належну їй земельну ділянку [PERSON] . В подальшому [PERSON] подарував земельну ділянку [PERSON] , [PERSON] подарував земельну ділянку [PERSON] . Згідно з документами, наявними в матеріалах справи, на земельній ділянці, належній [PERSON] розташований житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04.10.2012 року. На земельній ділянці, належній [PERSON] , розташований житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04.10.2012 року. [PERSON] продала належну їй земельну ділянку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.05.2012 року, а в подальшому [PERSON] продала свою земельну ділянку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.10.2012 року за реєстровим №2766. У свою чергу [PERSON] у встановленому порядку побудував на земельній ділянці житловий будинок [ADDRESS] , ввів його в експлуатацію, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої департаментом ДАБІ у Київській області 23.03.2015р. №КС1421500820954 та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Також, на земельній ділянці, належній [PERSON] був побудований індивідуальний житловий будинок та наземний гараж за адресою [ADDRESS] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Аналогічні домоволодіння побудовані на земельних ділянках [PERSON] , [PERSON] , які належать останнім на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Вказані обставини встановлені судом, зокрема і судом касаційної інстанції у цій справі, підтверджуються сукупністю досліджених судом письмових доказів, оцінюються у цьому судовому рішенні лише в частині кола учасників справи в межах виділених в окреме провадження позовних вимог відповідно до ухвали суду від 13.08.2020 року. При наданні правової оцінки суті спірних правовідносин суд приймає до уваги наступне. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 173 ЗК України (у редакції на час прийняття рішення міською радою) визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів. Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викупу) відповідно до цього Кодексу. За положеннями частини другої статті 174 ЗК України (у редакції на час прийняття рішення міською радою), рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською чи Севастопольською міською радами за поданням районних та відповідних сільських, селищних рад. За змістом пункту 41 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання зокрема щодо прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і в порядку, визначених цим та іншими законами. До прийняття ЗК України 2001 року положеннями ЗК Української РСР 1970 року також встановлювалось що землі сільських населених пунктів, віднесених до перспективних для подальшого розвитку, відмежовуються від інших земель шляхом встановлення межі населених пунктів відповідно до проектів їх планування і забудови, які затверджуються виконавчими комітетами обласних Рад народних депутатів. Землі сільських населених пунктів, не віднесених до перспективних, відмежовуються від інших земель у порядку внутрішньогосподарського землеустрою. Отже, межі населеного пункту повинні встановлюватися та/або змінюватись рішенням відповідного компетентного органу або на підставі інших правових документів, виготовлених та/або прийнятих компетентними органами відповідно до законодавства, що діяло на час утворення населеного пункту та/або зміни його меж. Крім того, статтею 46 Закону України «Про землеустрій» (у редакції на час прийняття рішення міською радою) передбачено, що для встановлення і зміни меж адміністративно-територіальних утворень розробляються проекти землеустрою щодо встановлення і зміни меж відповідних адміністративно-територіальних утворень. Порядок розробки проєктів землеустрою щодо встановлення і зміни меж адміністративно-територіальних утворень установлюється законодавством України. Відповідно до статті 176 ЗК України, чинній на час виникнення спірних правовідносин, межі адміністративно-територіальних утворень посвідчуються державним актом України. Форма та порядок видачі державного акта України на межі адміністративно-територіального утворення встановлюються Верховною Радою України. Проте чинними на сьогодні нормативно-правовими актами не затверджено форми та порядку видачі державних актів України на межі адміністративно-територіальних утворень. Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації та планів земельно-господарського устрою. Відповідно до пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Тлумачення зазначених норм права дає підстави для висновку, що сільська, селищна, міська рада має повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, які віднесено до земель комунальної власності та у межах населеного пункту (села, селища, міста). Межі населеного пункту встановлюються, змінюються відповідними компетентними органами у відповідності до положень земельного законодавства та законодавства про містобудівну діяльність, яке діяло на час утворення населеного пункту або зміни його меж. Межі населеного пункту вважаються встановленими, а органи місцевого самоврядування набувають права розпоряджатися земельними ділянками, які відповідно до розроблених проектів щодо встановлення меж відповідної сільської, селищної, міської ради включаються до їх територій, після встановлення (винесення) меж території населеного пункту в натурі (на місцевість), закріплення меж території межовими знаками та внесення відомостей про земельну ділянку до державного земельного кадастру (АС ДЗК), якщо межі населеного пункту не були встановлені/змінені у іншому порядку передбаченому законодавством, яке діяло на час утворення населеного пункту його розбудови та/або зміни меж. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року № 6-2686цс16 і є незмінною. Згідно Класифікатора об`єктів адміністративно-територіального устрою України ДК 014-96, затвердженого наказом Державного комітету статистики України від 09 грудня 1997 року № 78, перший структурний елемент кадастрового номера відповідає коду об`єкта. Відповідно до вищевказаного Класифікатора, КОАТТУ с. Плюти та м. Українка Обухівського району Київської області 3223110501 , 3223110500. В той же час, відповідно до кадастрових номерів, які присвоєні спірним земельним ділянкам, визначено КОАТУУ 3223151001 та 3223151000, що згідно з Державним класифікатором об`єктів адміністративно-територіального устрою України, не відповідає розміщенню земельних ділянок на території с. Плюти та м. Українка, а отже знаходяться за межами цих населених пунктів. Відповідно до рішення Київського облвиконкому від 28.10.1968 року с. Плюти Трипільської сільради Обухівського району передано в підпорядкування Українській селищній раді того ж району. Відповідне повідомлення було опубліковане у 1968 році № 47 Відомостей Верховної ради УРСР. Вказана зміна адміністративно-територіальної підпорядкованості свідчить про поширення повноважень в подальшому - Української міської ради на територію с. Плюти. В межах виконання приписів ухвали Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по цій с праві судом було вжито заходів щодо додаткової перевірки доводів позову про віднесення спірних земельних ділянок до меж населенного пункту. Сторонами під час нового розгляду справи по суті було надано ряд додаткових доказів, окрема проект землеустрою, берегоукріплення, реєстраційна справа, інші письмові докази, однак вони не можуть вважатись достовірними, належними і допустимими для безсумнівного встановлення судом покладеного в основу позову факту перебування спірних земельних ділянок поза межами населенного пункту в межах адміністративної території Української міської ради. При наданні оцінки відповідним доводам позову суд застосовує правові позиції, вислровлено в постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 1018/3822/12 щодо аналогічних правовідносин. Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку що сільська, селищна, міська рада має повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, які віднесено до земель комунальної власності та у межах населеного пункту (села, селища, міста). Межі населеного пункту встановлюються, змінюються відповідними компетентними органами у відповідності до положень земельного законодавства та законодавства про містобудівну діяльність, яке діяло на час утворення населеного пункту або зміни його меж. У цій справі дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, враховуючи вказівки Верховного Суду, суд виходить із того, що позивачем (прокурором) не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірні земельні ділянки як на час прийняття Українською міською радою оспорюваних рішень про розпорядження спірною землею, так і на час розгляду справи судом, розташовані за межами с. Плюти, яке перебуває у віданні Української міської ради Обухівського району Київської області, водночас із врахуванням того, що згідно з актом від 15 вересня 2014 року збільшені рішенням Київської обласної ради від 15 квітня 2005 року № 254-23-ІV межі зазначеного населеного пункту в розмірі 394,00 га закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками та передано їх на зберігання. За таких обставин, доводи позову в цій частині не знайшли об`єктивного підтвердження, а подані сторонами суду докази не можуть слугувати достатньою підставою для висновку про доведеність такого факту із можливість покладення його в основу судового рішення. Поряд із тим, доводи позову про віднесення спірних земельних ділянок до водного фонду суд вважає переконливими з врахуванням наступного. За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із статтею 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Згідно зі статтею 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду. Статтею 59 ЗК України встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у частині першій статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах другій-четвертій закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до пункту «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України та пункту «д» частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, зокрема, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України). За змістом положень ЗК України землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. Надання у приватну власність земельних ділянок, які належать до водного фонду, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 ЗК України. Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання та використання й виділення земель водного фонду у власність громадян для ведення особистого селянського господарства, не передбачено. 24 травня 2007 року проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам було погоджено Обухівським міжрайонним управлінням водного господарства за умови використання земельних ділянок за цільовим призначенням; відведення в межах виділених земельних ділянок прибережної захисної смуги шириною 25 м уздовж водойми; дотримання обмеження господарської діяльності в прибережній захисній смузі, забезпечення вільного доступу громадян до водойми, розроблення проекту інженерної підготовки території, погодження проєкту відповідно до чинного законодавства. Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11 червня 2014 року № 04-19/39, складеним Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, встановлено, що масив земельних ділянок, переданих для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд відносяться до земель водного фонду і не можуть перебувати у приватній власності з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд. У акті перевірки зазначено, що масив земельних ділянок розміщений на острові, з Північної та Східної частини даний острів омивається водами річки Козинка, з Північно-Західної та Південної сторони - водами каналу, який з'єднується з вищезазначеною річкою. З листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 11 листопада 2014 року № 01-01/930 та доданих до нього картографічних матеріалів земельні ділянки, які передані рішенням Української міської ради Обухівського району Київської область від 29 травня 2017 року розташовані на острові та у прибережній захисній смузі річки Козинка Обухівського району Київської області. Отже, межі, розмір і координати об`єктів були відображені з урахуванням меженного періоду безпосередньо на топографо-карографічних матеріалах, які повинні використовуватися при веденні Державного земельного кадастру. Київське державне підприємство геодезії, картотографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» як спеціалізоване державне підприємство, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, мало право створювати і поширювати інформацію про місцерозташування об`єктів землеустрою, в даному випадку земельних ділянок, по відношенню до меж об`єктів водного фонду, використовуючи при цьому картографічні матеріали, які становлять картографічний фонд України. Частинами першою та четвертою статті 84 ЗК України (у редакції, на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Згідно зі статтею 3 ВК України (у редакції, на час виникнення спірних правовідносин) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. У частині першій статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України (у редакціях чинних, на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що до земель водного фонду належать землі зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм не зайнятими лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів; штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів. Відповідно до статей 1, 88, 89 ВК України, статей 60, 61 ЗК України (у редакціях чинних, на час виникнення спірних правовідносин) прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і заліснення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив, будівництво будь-яких споруд. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (у редакції, на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проєктом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами рад. Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначаються нормами закону, а проєкт землеустрою щодо встановлення водоохоронної зони, в яку входить прибережна захисна смуга, є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу такої прибережної захисної смуги, а її розмір і межі, встановлені законодавством. Водночас, відсутність цього проєкту та невизначення відповідними органами державної влади чи органами місцевого самоврядування на місцевості меж прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватись як відсутність такої прибережної захисної смуги загалом та можливість передавати до її встановлення приватну власність ділянок, що входять до нормативно визначеної прибережної захисної смуги. Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах: від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18) та від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18). У висновку Обухівського міжрайонного управління водного господарства від 24.05.2007 року зазначено співвіднесення спірних земельних ділянок із землями водного фонду. У той же час обґрунтовуючи свої вимоги належністю спірних земель до водного фонду прокурор в своїй позовній заяві посилається на акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 04-19/39 від 11.06.2014 року, складеного Державної інспекцією сільського господарства в Київській області і на лист Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» №01-01/930 від 11.11.2014 року з матеріалами викопіювання топографічної карти та супутникових знімків місцевості з відображенням на них оспорюваних земель, (станом на 2005, 2006, 2010, 2012, 2013 роки). Згідно з актом перевірки земельна ділянка площею 0, 4602 га, яка знаходиться поряд з спірними земельними ділянками, розташована на острові. В цьому акті перевірки зазначено, що з Північної та Східної частини цей острів омивається водами річки Козинка, з Північно-Західної та Південної сторони - водами каналу, який з`єднується з вищезазначеною річкою, а тому, земельна ділянка є островом. Вказаний письмовий доказ суд вважає належним і допустимим, який може бути покладений в основу судового рішення. В межах виконання приписів ухвали Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по цій справі судом було вжито заходів щодо додаткової перевірки доводів позову про віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду. Суд вважає, що додатково надані сторонами письмові докази не спростовують доводів позову про перебування спірних земельних ділянок в межах прибережної захисної смуги, тому висновки суду касаційної інстанції в цій частині правової оцінки спірних правовідносин об`єктивно узгоджуються із сукупністю досліджених судом під час нового розгляду справи доказів. За таких обставин, доводи позову про незаконність виділення фізичним особам спірних земельних ділянок є обґрунтованими, а доводи зустрічного позову суперечать чинного законодавству та сукупністю досліджених судом доказів, оскільки із передбачених законом підстав право власності на спірні земельні ділянки із відповідним цільовим призначенням не набувається. Як зазначала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18), а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18)). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Прийняття рішення про передачу у приватну власність земель державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Під час вирішення питання про віднесення заявленого у справі позову до віндикаційного чи негаторного, які є різновидами способів захисту права власності, поняття володіння потрібно розглядати як складову змісту такого права у розумінні положень частини першої статті 317 ЦК України. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. Віндикаційним позовом є позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна. Умовами звернення з таким позовом є те, що: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18). Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а, отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 ЗК України. Проте це твердження істинне лише у випадку обмежувального тлумачення поняття «водний фонд», адже заволодіння землями під морями, річками та безпосередньо під іншими об`єктами водного фонду є неможливим, проте землі прибережних захисних смуг можуть вибути із володіння держави як де-факто (огородження парканом і тд) так і де-юре (реєстрація права власності у відповідних державних реєстрах). Відповідно до ст. 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. В той же час, земельних ділянок, про які йде мова в позові з визначеними характеристиками на сьогоднішній день не існує, оскільки вони відповідно об`єднані та роз`єднані в установленому порядку, існуючі земельні ділянки, що належать відповідачам мають інші кадастрові номери та площі, що не дозволяє їх ототожнити із земельними ділянками, що надавались фізичним особами за спірним Рішенням Ради. Крім того, як вже зазначалось, на частині земельних ділянок розташовані об`єкти нерухомості, введені в експлуатацію у встановленому порядку та із зареєстрованим правом власності на них. Таким чином відбулася зміна характеристик земельних ділянок, що потягла за собою припинення існування об`єктів права власності та реєстрацію нових об`єктів права власності - формування відповідно до ст. 79-1 Земельного кодексу України нових земельних ділянок та їх державна реєстрація в Державному земельному кадастрі. Суд вважає, що з огляду на неодноразове відчудження спірних земельних ділянок після їх виділення фізичним особам за незаконним рішенням Української міської ради від 29 травня 2007 року за рахунок земель водного фонду, прокурором неналежно визначено склад відповідачів та не обрано належний і ефективний спосіб захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, що виключає задоволення первісного позову по суті. Проект землеустрою та експертиза проекту здійснювалась органами державної влади, в тому числі структурними підрозділами Держкомзему України, які діяли від імені держави. В подальшому, право власності громадян на земельні ділянки реєструвалось в порядку, передбаченому Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року N 43 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі». Отже, за таких обставин, відсутні підстави вважати, що земельні ділянки, які просить витребувати прокуратура вибули поза волею власника. Крім того, при подальшому продажу земельних ділянок волевиявлення фізичних осіб-продавців земельних ділянок на їх продаж сформульовано в договорах купівлі-продажу, посвідчених нотаріально у встановленому законом порядку. При переході права власності було перевірено наявність всіх правовстановлюючих документів, реєстрацію прав власності на земельні ділянки, реєстрацію самих земельних ділянок. Отже, набувачі земельних ділянок не знали та не могли знати про те, що земельна ділянка відчужена особою, що не мала права на розпорядження. Більша частина земельних ділянок на сьогодні придбані за оплатними договорами, які відповідають вимогам законодавства та не визнані недійсними. Придбаваючи земельні ділянки їх власники не знали та не могли знати про те, що земельні ділянки відчужуються особами, що не мають право на розпорядження ними, оскільки право власності фізичних осіб - продавців земельних ділянок було у встановленому порядку зареєстроване, а рішення Української міської ради, на підставі яких земельні ділянки набувались продавцями - було чинним. За таких умов, у відповідності до ст. 330, 388 Цивільного кодексу України, земельні ділянки не можуть бути витребувані у відповідачів, оскільки зазначені особи є добросовісними набувачами, а земельні ділянки, придбані ними за оплатними договорами, вибули з володіння власників не поза їх волею. При новому розгляді справи суду також звертає увагу на прецеденту практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу й протоколів N 2, 4, 7 і 11 до Конвенції" N 475/ 97-ВР від 17 липня 1997 року ратифікована Конвенція про захист прав людини й основоположних свобод 1950 року (Конвенція), Перший протокол і протоколи N 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. В рішеннях Європейського суду з прав людини по справам «Федоренко проти України» від 30.06.2006 р. та «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 р. встановлено, що особа, яка вступає у цивільно-правову угоду з державним органом, має всі підстави розраховувати на те, що орган державної влади діє у межах своєї компетенції. У зазначених справах Європейський суд з прав людини приходив до висновку про порушення державами-учасницями Конвенції зазначеної норми у тих випадках, коли держава оспорювала права заявників на володіння майном, право на яке було отримане заявниками на підставі рішень, прийнятих органами державної влади, з тих підстав, що державний орган діяв з перевищенням своєї компетенції (доктрина ultra vires). У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки у обох наведених справах органи державної влади, які приймали рішення та укладали угоди, вважали себе компетентними на їх прийняття та укладання, при цьому національне законодавство не містило чітко виражених заборон на прийняття державним органом рішень та укладення угод з особами приватного права, і крім того, прийняття органом рішень і укладання з особами приватного права угод було звичайною практикою, а відтак особи приватного права мали всі підстави розраховувати на те, що орган державної вдали діє в межах компетенції. В рішенні по справі "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року Суд наголошував, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію ( 995_004). Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku). У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна. Таким чином суд у цій справі дійшов висновку, що з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності відповідачів за первісним позовом критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Крім того, слід звернути увагу на те, що у рішенні по справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04) ЄСПЛ визначив особливу важливість принципу «належного урядування». Зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 08 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Слід врахувати, що разі задоволення позову прокурора про визнання недійсним рішення Української міської ради про виділення фізичним особам землі та визнання недійсними державних актів на землю, фізичні особи фактично втрачають правовстановлюючі документи на земельні ділянки, які їм надані державою в особі Української міської ради, та фактично зобов`язані повторно отримувати право на цю ж само землю, шляхом прийняття іншого рішення тією ж Українською міською Радою, що є невиправданим втручанням держави в мирне володіння майном громадян, які жодних порушень не вчинили. Суд вважає, що оскільки фізичним особам не були відомі обставини, які в подальшому були встановлені в ході розгляду справ господарськими судами, вони мали законні сподівання, що отримуючи право на землю в 2010 році Українська міська рада діяла в межах своїх повноважень та вони пересвідчились, що виділяється їм земля с. Плюти з урахуванням прийнятого рішення про розширення меж вказаного населеного пункту за 2005 рік, і прокурор не заперечував, що спірна земля і на даний час знаходиться в межах даного населеного пункту і вже винесена в натурі, визнання недійсним актів про право власності на землю призведе до втрати такого права фізичними особами, що є невиправданим втручанням держави в мирне володіння майном. Протилежне у цій справі не встановлено. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38). Згідно зі статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Як встановлено в судовому засіданні спірні земельні ділянки передані у власність відповідно до рішення Української міської ради згідно до розроблених проектів землеустрою. При розробці проектів землеустрою жодних невідповідностей норм земельного законодавства органами державної влади та місцевого самоврядування не встановлено. Крім того, органами державної влади, які повинні здійснювати контроль за діяльністю щодо передачі земель у державну власність не надано оцінки діям органів Держкомзему, які протягом короткого часу дали протилежну інформацію щодо розташування спірних земельних ділянок. Отже, суд дійшов висновку, що задоволення первісного позову прокурора порушить принцип «належного врядування», призведе до непропорційного втручання у право відповідачів мирно володіти своїм майном та покладе на них обов`язок щодо можливого виправлення помилок органів державної влади та місцевого самоврядування, оскільки потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Таким чином, вказані обставини також унеможливлюють задоволення вимог первісного позову по його суті. Вирішуючи клопотання представників відповідачів щодо відмови у задоволенні первісного позову в зв`язку із спливом позовної давності, суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як роз`яснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18). Тобто позовна давність, як підстава для відмови у задоволенні позову, може бути застосована лише тоді, коли суд встановить, що право позивача було порушене, але воно не підлягає судовому захисту за спливом позовної давності. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів держави у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, вище наведено мотиви і аргументацію щодо необґрунтованості позову прокурора по його суті, тому достатніх підстав для застосування наслідків спливу позовної давності немає. При наданні правової оцінки зустрічному позову суд зважає на таке. Обгрунтовуючи зустрічний позов [PERSON] посилається на те, що факт пред`явлення первісного позову свідчить про оспорення її права власності на одну із спірних земельних ділянок, тому просить захистити її право власності шляхом визнання в судовому порядку відповідного права. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації. Із передбачених законом підстав право власності позивача за зустрічним позовом на спірні земельні ділянки не набувалось з огляду на зазначені вище аргументи і висновки суду про незаконність вибуття земель водного вонду із власності держави, тому таке право позивача за зустрічним позовом не може бути визнане судом і не підлягає судовому захисту. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, законодавство, яке підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, суд вважає недоведеними під час розгляду спору посилання позову про порушення законних прав та інтересів позивача за зустрічним позовом, правових і фактичних підстав для задоволення зустрічного позову суд не вбачає, тому суд приходить до висновку про неможливість судового захисту прав позивача за зустрічним позовом у обраний зустрічним позовом спосіб. Щодо інших доводів всіх учасників суд вважає їх такими, що істотно не впливають на правову оцінку сутності спірних правовідносин з огляду на таке. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у свої рішеннях зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Інші незазначені вище, але подані сторонами і досліджені судом письмові докази, не мають суттєвого правового значення для вирішення спору, оскільки частково підтверджують встановлені судом обставини спору та не спростовують висновків суду щодо правової оцінки позовних вимог, тому не покладаються в основу судового рішення. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під час судового розгляду прокурором і позивачами за обома позовами не доведено порушення прав та законних інтересів, які б були допущені саме визначеними відповідними позовами відповідачами і які б підлягали судовому захисту у обраний відповідними позовами спосіб відновлення порушених прав. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 76 - 81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на яких ґрунтуються обидва позови як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити в повному обсязі. Судові витрати слід залишити за відповідними сторонами. До вступу в законну силу судовим рішенням у цій справі суд вважає недоцільним скасування вжитих ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року заходи забезпечення позову.

Outcome: dismissed