Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» звернулося до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, за договором позики, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору в електронній формі №141474 від 19.02.2017 року [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 1500,00 грн., зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30,00 грн. за перший день користування позикою та 1,9 процента від суми позики щоденно починаючи з другого дня від зазначеного в договорі строку, 1,9 процента, додатково до основних процентів, від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в договорі, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, з кінцевим терміном повернення через 15 днів. Вказує, що 19.02.2017 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики № 141474 в електронній формі, згідно з умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у сумі 1500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язувався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, позика надається строком на 15 днів. В порядку встановленому п.1.4 Договору позики позивачем було перераховано суму позики на банківський рахунок відповідача. Як зазначає позивач, позичальник умови договору належним чином не виконував, грошові кошти для погашення заборгованості, відсотків за користування позикою та інших витрат - не надавав. Згідно п.1.1, 1.5 Договору позики, загальний розмір заборгованості [PERSON] станом на 04.03.2020 року становить 64 315,50 грн., з яких: 1500,00 грн. - основний борг; 31 636,50 грн. - заборгованість по відсоткам; 31 179,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. На основі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» заборгованість у розмірі 64 315,50 грн. за договором позики № 141474 від 19.02.2017 року. Крім того, просить стягнути з відповідача судовий збір в сумі 2102,00 грн. Ухвалою суду від 27 березня 2020 року по даній справі відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України роз`яснено учасникам справи про її розгляд без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, також було надано строк для подання відповідачем відзиву на позов. Вказану ухвалу та копію позовної заяви з додатками було направлено відповідачу, які вона отримала 22.05.2020 року. 17.06.2020 року на адресу суду представник відповідача [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову у повному розмірі застосувавши строк позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості за договором позики з відповідача. Вказує, що позивачем не надано докази що кошти, зазначені у довідці були перераховані саме відповідачу, відсотки за користування позикою понад 15 денний строк нараховані неправомірно. Також не вдається встановити, що Правила є невід`ємною частиною договору позики, оскільки на жодному з аркушів немає підпису позичальника. Вказує, що відповідач змінила прізвище на [PERSON] . Вивчивши та дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює вказані правовідносини, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та [PERSON] вчинено договір позики 19 лютого 2017 року №141474 в електронній формі (а.с.19-23). Договір позики був укладений шляхом заповнення формуляра заяви (форми) та підписанням сторонами договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором. (а.с.15-18). Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та Товариством з обмеженою відповідальністю фінансової компанії "ВЕЙ ФОР ПЕЙ" вчинено договір про організацію переказу грошових коштів від 18 травня 2016 року №ВП-180516-3 (а.с.26-28). Відповідно до укладеного договору позики № 141474 від 19.02.2017 року, відповідачу 19.02.2017 року були перераховані грошові кошти у розмірі 1500,00 грн., що підтверджується листом ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» №6542-ВП від 05.02.2020 (а.с.25). В п.6.9 Договору позики відповідач підтвердила, що вона ознайомлена та згодна з усіма істотними умовами договору позики. Строк позики за вказаним договором складав 15 днів, отже датою погашення згідно договору позики №141474 від 19.02.2017 року є 06.03.2017 року, про що свідчить графік розрахунків (а.с.23). На підставі п.3.1 Договору сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків. Згідно визначеного сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 06 березня 2017 року в сумі 1500 грн. та сплата процентів за користування позикою в сумі 429,00 грн. Відповідно до п.1.5 Договору розмір основних процентів складає: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30,00 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики щоденно починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 Договору; 1,9 проценти від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день прострочення. Згідно Довідки від 04.03.2020 року щодо заборгованості за Договором позики №141474 від 19.02.2017 року загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 04 березня 2020 року становить у розмірі 64 315,50 грн., з яких: 1500,00 грн. - основний борг; 31 636,50 грн. - заборгованість по відсоткам; 31 179,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками(а.с.24). Відповідно до ст.ст.526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За нормою ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» ( в редакції, чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Правила надання грошових коштів у кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до п. 3 ст. 3 Цивільного кодексу України свобода договору є однією з головних загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до п.1 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні змісту такого договору. З огляду на вказане, суд приходить висновку, що форма договору позики відповідає вимогам Закону, а з відповідним позовом про визнання вказаного договору недійсним - відповідач до суду не звертався. На підставі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 Цивільного кодексу України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з досліджених судом доказів, умови кредитного договору позичальником належним чином не виконані, в передбачені договором строки позика не погашена. За обставин не повернення відповідачем позики у в строк, встановлений договором, суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» позики в сумі 1500 грн. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів того, що грошові кошти були перераховані саме відповідачу, судом до уваги не приймаються з огляду на таке. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору позики № 141474 від 19.02.2017 року, відповідачу 19.02.2017 року були перераховані грошові кошти у розмірі 1500,00 грн., що підтверджується листом ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» №6542-ВП від 05.02.2020 (а.с.25). Вказаний лист містить в собі дані щодо суми переказу (1500,00 грн.), дати переказу (19.02.2017) та номеру картки, на яку здійснено переказ із зазначенням перших чотирьох цифр (5167) та останніх чотирьох (9106). З дослідженої в судовому засіданні заявки відповідача на отримання позики вбачається, що відповідач зазначила розмір позики в сумі 1500,00 грн., та реквізити банківської карти [NUMBER] , що відповідають тим реквізитам, на які були перераховані грошові кошти. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотках судом враховується таке. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, позикодавець ТОВ «Веллфін» має право стягнути проценти за користування грошовими коштами у межах погодженого сторонами строку, тобто до 06 березня 2017 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» має право стягнути проценти за користування позикою з 19.02.2017 по 06.03.2017 в сумі 429,00 грн. Такий же розмір процентів визначений в графіку розрахунків до договору позики №141474 від 19.02.2017р. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентах підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 429,00 грн., в решті частині в сумі 31207,50 грн. суд відмовляє за необґрунтованістю. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками судом приймається до уваги таке. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. З огляду на викладене Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування позикою, нарахованих за ставкою 1,9% на підставі пункту 1.5 договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та [PERSON] позики від 19 лютого 2017 року №141474 у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України. Враховуючи вищенаведене позовні вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками в сумі 31 179,00 грн. за період з 07.03.2017 по 04.03.2020 підлягають задоволенню в повному обсязі. Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості підповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання ним умов кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, з урахуванням вищевказаного, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить висновку про правомірність позовних вимог за договором позики в сумі 33108,00 грн., з яких: 1500 грн. - основний борг, 429,00 грн. - заборгованість по відсоткам, 31 179,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Решта частина позову щодо стягнення 31207,50 грн. заборгованості по відсотках - неправомірна та необґрунтована. Із змісту ч. 1ст. 526 ЦК України вбачається, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. ст.256,257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім цього, п. 1 ч. 2ст. 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна скорочена позовна давність в один рік. Законодавець встановив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4ст. 267 ЦК України). Про застосування позовної давності представник відповідача заявив у своєму письмовому відзиві від 20.03.2020 року. Відповідно до п. 7.8 договору позики № 141474 від 19.02.2017 до правовідносин за цим договором встановлюється загальний строк позовної давності, що визначений ст. 257 ЦПК України, у три роки. Вiдповiдно до п.1.3 Договору позики № 141474 вiд 19.02.2017 року, строк позики за цим договором складає 15 (п`яднадцять) днів, позика має бути повернута згідно Графiку розрахунків до 06.03.2017 року. Згідно із ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сторони домовились, що сума позики має бути повернута до 06.03.2017 року, тому у зв`язку із недотриманням позичальником такої домовленості, про порушене право позивач був обізнаний, а тому позовна давність для захисту порушеного права тривала з 06.03.2017 року до 06.03.2020 року. Даний позов було направлено поштою 10.03.2020 року, тобто з позовом до суду Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» звернулося 10.03.2020 року. При цьому, позивачем не наведено обставин та підстав, за яких ним було пропущено строк загальної позовної давності та не наведено поважності причин пропуску такого строку. Із заявами про поновлення такого строку ТОВ «ВЕЛЛФІН» також не зверталося. При цьому судом враховується, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Таким чином суд, вважає за необхідне застосувати до позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості в сумі 33108,00 грн., з яких: 1500 грн. - основний борг, 429,00 грн. - заборгованість по відсоткам, 31 179,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, строк позовної давності. В решті частині позову щодо стягнення 31207,50 грн. заборгованості по відсотках - суд відмовляє з підстав необґрунтованості. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору позивачу відшкодуванню не підлягають, у зв`язку з відмовою в позові.

Outcome: dismissed