Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовом до відповідачів про визнання недійсним рішення Івано-Франківської міської ради про передачу у приватну власність [PERSON]. земельної ділянки по [ADDRESS] та Державного акту (актів) на право власності на дану земельну ділянку; зобов'язання відповідача [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні подвір'ям та проходом і заїздом до будинку по [ADDRESS]. Позов обґрунтований тим, що відповідач без належних на те погоджень із нею виготовив незаконно Державний акт на право власності на земельну ділянку та почав встановлювати огорожу, через яку позивач не може належним чином користуватися своєю земельною ділянкою. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали із мотивів, наведених в позовній заяві, просять позов задоволити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що земельна ділянка дісталась йому в спадковому порядку після смерті його бабусі [PERSON] Разом із правом власності на квартиру по [ADDRESS]. Оскільки між його бабусею та позивачем була домовленість і було проведено поділ спільної сумісної земельної ділянки, кожен із них виготовив документацію на земельну ділянку. Він виготовляв Державний акт направо власності на земельну ділянку вже в порядку спадкування. Ніяких порушень під час оформлення під не допускав, все виготовляв у законному порядку. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Івано-Франківської міської ради позов не визнала, суду пояснив, що Івано-Франківська міська рада жодних рішень про надання чи передачу у власність земельної ділянки гр. [PERSON] не приймала. Представник відповідача відділу Держземагентсва, суду пояснила, що земельна ділянка по [ADDRESS] є землею спільного користування, а тому як позивачу так і відповідачу мала бути передача спочатку у спільну сумісну власність, про що має бути виданий відповідний Державний акт, а вже тоді тільки поділена та виділена частка кожного. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог, об'єктивно та всебічно з'ясувавши таким чином обставини справи, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено судом, позивачу та її сім'ї на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого за розпорядженням МВК від 30.06.1998р. №234 (а.с.5). На підставі рішення МВК Івано-Франківської міської ради №274 від 27.07.1999року позивачу видано Державний акт на право власності на землю для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель ( а.с.6). Відповідно до копії технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 72, зворот). В матеріалах справи є також копії Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0024га по [ADDRESS] ділянку площею 0, 0098 га по [ADDRESS] видані [PERSON] (а.с. 91, 92). на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 15.04.2003року №187. Із матеріалів технічної документації по земельно-кадастровій інвентаризації та виготовлення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будівель, споруд в м. Івано-Франківську, [ADDRESS] вбачається, що земельна ділянка, яка належить [PERSON] за адресою [ADDRESS] загальною площею 0,0024га; межі та площу земельної ділянки погоджено із суміжними землекористувачами, представниками міського управління земельних ресурсів та архітектурно-планувального бюро управління архітектури та містобудування і подається на затвердження міськвиконкому Івано-Франківської міської ради (а.с. 79-93). Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 15.04.2003року №187 вирішено затвердити матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передати в приватну власність згідно ст. 81, 118 ЗК України та Постанови ВРУ від 17.12.1999року земельні ділянки громадянам п.4 [PERSON] (а.с. 88). Отже, як вбачається із наведеного, оспорюване позивачем рішення було прийняте виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, а не міською радою, а тому позов, заявлений в частині визнання рішення Івано-Франківської міської ради до задоволення не підлягає, оскільки відсутній предмет спору. Згідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Як вбачається із висновку почеркознавчої експертизи №09/03-403 від 30.12.2013року, у плані запропонованих меж земельної ділянки на [ADDRESS], що передається в приватну власність гр. [PERSON], є зміна первинних записів шляхом підтирки та дописки існуючих написів "Гр. [PERSON]", "[PERSON]", цифрових написів "10.40"та "S+ 0,010га" у малюнку "зем діл [NUMBER]" та "S=0,003га" у малюнку "зем діл [NUMBER]". ( а.с. 202, зворот). Як вказав сам [PERSON] в судовому засіданні, Державного акту, виданого на ім'я [PERSON], первинному власнику земельної ділянки в нього немає в зв'язку із втратою. Сама позивач в судовому засіданні вказала, що жодного погодження пропонованих меж земельних ділянок, які виділялися [PERSON] вона не підписувала. Поставлені перед експертом питання щодо відповідності підпису [PERSON] на плані пропонованих меж земельної ділянки в натурі на [ADDRESS] залишені не вирішені, в зв'язку із відсутністю оригіналу плану запропонованих меж земельної ділянки. Тож, як можна із цього зробити висновок, на момент розгляду справив суді в жодної із сторін немає акту встановлення і відновлення зовнішніх меж землекористування в натурі та технічного зображення плану запропонованих меж земельної ділянки на [ADDRESS], а є тільки копія, ніким не завірена, що ставить під сумнів такий документ як доказ. Окрім того, як встановлено в судовому засіданні, Державний акт на земельну ділянку на ім'я [PERSON] виданий із порушенням порядку приватизації земельних ділянок, що перебувають у спільній сумісній власності. Відповідно до ст. 89 Земельного кодексу України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення із неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, із виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Підпунктом "е" п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2008року зі змінами "Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Набута юридичною особою земельна ділянка не є спільною власністю її засновників, учасників або членів і не може розподілятися між ними як співвласниками. В даному випадку попереднього визначення розміру рівних земельних часток між співвласниками жилого будинку зроблено не було. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Як викладено у правових позиціях, висловлених Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при перегляді цивільних справ у касаційному порядку і у зв'язку з винятковими обставинами в ухвалі №6-2817 св09, виходячи з аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм ст. 42 ЗК України, ВС України дійшов висновку, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 "Про реалізацію Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку". У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Отже, нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини. Також, [PERSON] створені перешкоди у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, а саме земельною ділянкою, оскільки відповідач [PERSON] почав встановлювати паркан по [ADDRESS], по завершенню встановлення якого може перекрити позивачу прохід та заїзд до будинку. Стаття 391 ЦК України закріплює право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ч.3 ст.1 ЗК України використання власності на землю не може завдавати шкоди правам та свободам громадян. В силу ст. 152 ЗК України, користувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 155 ЗК України, у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі (затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 р. №43), не передбачено можливості внесення змін у Державний акт шляхом його виправлення, оскільки це тягне за собою переробку всієї технічної документації. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься відповідний запис. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (від 16.04.2004 р. № 7) зазначено, що судам (підсудні) справи за заявами, зокрема: з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів (п.4). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог в частині визнання недійсними Державних актів, виданих на право власності на земельні ділянки [PERSON] та в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed