Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

01.11.2017 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, яким просить відповідача - [PERSON] позбавити батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] з метою захисту прав дитини, посилаючись на те, що відповідач, не виконує своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання сина - з липня 2014 року не цікавиться його життям, здоров'ям, не проявляє ніякого батьківського піклування, не надає будь-якої матеріальної та матеріальної підтримки дитині, не цікавиться його допомоги, хоча таку можливість має, не здійснює дій щодо зустрічів з дитиною, яка його не знає і при випадковій зустрічі не впізнала, як і відповідач не впізнав свого сина, пройшов повз нього і її, позивача. Крім того, позивач стверджує, що в неї рідні люди проживають на території Р.Молдова, але поїхати їх відвідати разом з сином вона не може, оскільки відповідач відмовився надати на це дозвіл, що позбавляє дитину права спілкуватися з пращурами, його прабабуся та прадідусь померли, і він так і не зміг з ними познайомитися, оскільки відповідача це питання, як і інтереси та життя дитини не цікавить. Відповідач, який про час і місце розгляду справи сповіщався належним чином - за адресою реєстрації місця проживання, - до суду не з'явився, мотиви його неприбуття суду невідомі; матеріали справи містять докази відмови відповідача від отримання судових повісток, що свідчить про відсутність бажання відповідача ознайомитися з позовом та надати суду пояснення з приводу його вимог. Відповідно до п.4ч.8ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову її отримати. Таким чином суд вважає відповідача сповіщеним належним чином щодо дати й місця судового засідання. Позивач надала суду заяву про слухання справи за її відсутністю, не заперечуючи проти заочного розгляду справи, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Болградської районної державної адміністрації Одеської області, надала також суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Крім того, у заяві зазначила про підтримання позовних вимог позивача та доцільність позбавлення батьківських прав відповідача і просила при ухваленні рішення врахувати висновок органу опіки та піклування. Розглянувши у судовому засіданні документи та матеріали, що містяться в матеріалах справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні ним правовідносини: - відповідач [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER], виданого 26.12.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області, а/з 351 (а.с.6); - [PERSON] проживає та зареєстрований окремо від дитини - по [ADDRESS], з сином не спілкується, матеріальної допомоги на його утримання не надає, не цікавиться його здоров'ям та життям, самоусунувся від виховання сина, що підтверджується заявою позивача і висновком органу опіки та піклування, який розглядав це питання (а.с.21); - з довідки виконкому Болградської міської ради від 05.10.2017р. вбачається, що , дитина проживає разом з позивачем по [ADDRESS] (а.с.7); - з довідки дитячого садочка №7 м.Болград, вихованням [PERSON] займається мати - позивач [PERSON] (а.с.12); - відповідно до рішення Болградського районного суду Одеської області від 25.11.2014 року з відповідача [PERSON] було стягнуто аліменти на користь позивача [PERSON] для утримання сина [PERSON], [INFO] (а.с.19); - на твердження позивача, відповідач не спілкується з сином, матеріально не допомагає, не цікавиться його здоров'ям та життям, утриманням та вихованням, що підтверджено висновком органу опіки та піклування Болградської райдержадміністрації "Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]", від 10.10.2017 року за № 03/ 01-34/2057 (а.с.21-22); - згідно довідки ВДВС Болградського районного управління юстиції в Одеській області від 03.10.2017 року №6680/31-43, виконавчий лист про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини не перебуває, тому що 09.08.2016 року [PERSON] звернулася до ВДВС Болградського районного управління юстиції про повернення виконавчого документа, стягнення аліментів було припинено (а.с.8). Як пояснила у позові відповідач, розмір аліментів був дуже мізерним, що принижувало її та її сина гідність, а додаткових коштів відповідач відмовлявся надавати для утримання дитини, мотивуючи це розміром аліментів. Згідно виписки по картковому рахунку позивача, вона за січень 2016 року отримала аліменти в розмірі 457грн.66коп., а за лютий-серпень 2016р. - 3203грн.62коп. (3203,62:7 = по 457,66грн. на місяць (а.с.9); Матеріали справи містять пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - сусідів позивача, які пояснюють, що відповідач [PERSON] не проживає з позивачем [PERSON] та не відвідує сина [PERSON] (а.с.13-15); - за характеристикою з місця роботи позивача - вона характеризується позитивно (а.с.18); - згідно акту житлово-побутових умов дитини, малолітній син позивача - [PERSON] проживає разом з матір'ю та старшим братом, в нього є всі умови для життя і розвитку (а.с.20). Згідно матеріалів справи - позивач не чинить перешкод у спілкуванні своєї дитини - сина [PERSON] з відповідачем, який й не намагався цього робити, зі слів позивача - не бачив дитину з дворічного віку й не проявляє до цього цікавості. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач свідомо порушує свої зобов'язання, закріплені в статті 51 Конституції України від 28 червня 1996року, згідно якої «Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття», та закріплене у ст.180 Сімейного Кодексу України таке ж саме положення. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: "Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення". Ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє в Україні з 27 вересня 1991 року, регламентовано, що "Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, беручи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, що відповідають за неї за законом і з цією метою вживають усі відповідні законодавчі та адміністративні заходи". Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001року №2402 регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону регламентовано, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтями 12, 15 вищеназваного Закону зазначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних стосунків і прямих контактів. Батьки, що проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, дитина також має право спілкуватися з батьком, що проживає окремо. В результаті розгляду наданих суду відомостей та доказів, що містяться в матеріалах даної цивільної справи, судом достовірно було встановлено, що відповідач свідомо не виконує своїх обов'язків з виховання дитини - малолітнього [PERSON], [INFO], оскільки ухиляється від спілкування з ним, на виклик суду не з'явився, хоча має реальну можливість здійснювати свої батьківські обов`язки, оскільки, як стверджувала позивач у позові, перешкод у спілкуванні йому, відповідачу, з дитиною, - ніхто не чинив і не чинить, і ці твердження ніким не спростовані. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що в інтересах дитини, з метою захисту його прав, позов підлягає задоволенню, тому вимога позивача про позбавлення [PERSON] позбавити батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], - підлягає задоволенню.

Outcome: approved