Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

ПАТ "КБ "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" Стрюкової І.О. звернулося в суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що 15.02.2008 р. між ВАТ КБ "Надра" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2008/840-МК/09, згідно якого позичальниці був наданий кредит у сумі 80000 доларів США, зі сплатою за його користування 14.4 % річних, строком до 13.02.2015 р. У зв'язку із невиконанням позичальницею кредитних зобов'язань, станом на 28.09.2011 р. по вказаному кредитному договору заборгованість [PERSON] перед ПАТ "КБ "Надра" становила 92297.77 доларів США, що еквівалентно 735945.49 гривень. Рішенням Тячівського районного суду від 02.02.2012 р. із [PERSON] та поручителя [PERSON] на користь банку було стягнуто заборгованість по кредитному договору у сумі 735945.49 грв. Зазначене рішення суду набрало законної сили 13.02.2012 р., а 20.02.2012 р. Тячівським районним судом видано виконавчий лист, але заборгованість по кредитом договору не погашалася. У зв'язку з невиконанням боржником умов кредитного договору та ухваленого рішення суду від 02.02.2012 р. ПАТ "КБ "Надра" було визначено заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами за період з 28.092011 р. по 25.11.2014 р. та нараховано пеню за період з 25.11.2013 р. по 25.11.2014 р., що у сукупності станом на 25.11.2014 р. становило 48882.01 доларів США. У 2014 році банк звернувся до суду про стягнення вказаної суми боргу. Рішенням Тячівського районного суду від 31.03.2015 р. із [PERSON] на користь ПАТ "КБ "Надра" було стягнуто заборгованість у сумі 48882.01 доларів США (733617.88 грв.). На підставі виконавчого листа № 307/4510/14-ц від 23.10.2015 р. було відкрито виконавче провадження, але сума боргу банку не повернута. Станом на 24.02.2017 р. заборгованість позичальника [PERSON] перед банком ПАТ "КБ "Надра" по кредитному договору № 2008/840-МК/09 від 15.02.2008 р. становила 196065.06 доларів США (що згідно офіційного курсу валют НБУ станом на 24.02.2017 р. = 5275382.58 грв.). Пунктом 3.3. кредитного договору визначено, що при погашенні заборгованості позичальника перед банком у повному обсязі за рахунок заставленого майна, банк має право звернути стягнення на грошові кошти та інше майно позичальника у відповідності з діючим законодавством України. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та ВАТ "КБ "Надра" 15.08.2008 р. було укладено договір іпотеки, згідно якого предметом іпотеки є об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 162053621244, за адресою: [ADDRESS], приміщення 1, загальною площею 104.2 м.кв. Інформація про обтяження переданого в іпотеку зазначеного нерухомого майна була внесена в Державний реєстр за номером запису 2569815. Іпотекодержаталем є ПАТ "КБ "Надра". Вказаним договором іпотеки від 15.02.2008 р. передбачено, що у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, вимагати виконання зобов'язань, а в разі його невиконання - отримати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки. На даний час предмет іпотеки зареєстровано за відповідачкою [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського РНО Крец М.Ю. від 31.03.2016 р. Банк звертався до [PERSON] та [PERSON] з претензійними листами про добровільне врегулювання спору шляхом погашення заборгованості за кредитним договором, але на момент звернення до суду з позовом вони не виконані. Просить у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2008/840-МК/09 від 15.02.2008 р. звернути стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача надіслав суду заяву в якій вказав, що просить справу розглянути у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідачки у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що банк в супереч вимогам статті 35 Закону України «Про іпотеку» не надіслав іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, у якій має бути зазначений стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Вказана обставина порушує права відповідачки, тому просить у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Розглянувши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 15.02.2008 р. між ВАТ "КБ "Надра" (правонаступником якого є ПАТ "КБ "Надра") та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2008/840-МК/09, згідно якого позичальниці надано кредит у сумі 80000 доларів США, строком до 13.02.2015 р., зі сплатою 14.4 % річних. Рішеннями Тячівського районного суду: від 02.02.2012 р. із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАБ "КБ "Надра" було стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 688466.52 гривень, та від 31.03.2015 р. із [PERSON] на користь ПАБ "КБ "Надра" було стягнуто 48882 доларів США, що за курсом НБУ становить 733617.88 гривень. Вказані рішення на момент звернення банком до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки набрали законної сили. Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, наявність заборгованості у [PERSON] за кредитним договором № 2008/840-МК/09 від 15.02.2008 р. належним чином підтверджена. З метою виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором між банком та [PERSON] 15.02.2008 р. було укладено договір іпотеки, предметом якого є вбудоване приміщення під номером [ADDRESS]. Згідно п.п. 5.1.6. та 5.1.7. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов'язання (або тієї чи іншої його частини, воно не буде виконане та у разі порушення іпотекодавцем-позичальником за цим договором, а також інших обов'язків іпотекодавця, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а в разі його невиконання - отримати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки. 25.06.2014 р. рішенням Тячівського районного суду розтлумачено, що пунктом 3.1. кредитного договору № 2008/840-МК/09, укладеного 15.02.20008 р. між ВАТ КБ «Надра» і [PERSON] сторони погодили, що позичальник [PERSON] в забезпечення зобов'язань щодо повернення суми кредиту, відсотків, можливої неустойки та збитків по кредитному договору, передала у заставу нежитлове приміщення № 1, площею 104.2 м.кв., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Розтлумачено, що предметом іпотеки по договору іпотеки, укладеному 15.02.2008 року між ВАТ КБ «Надра» і [PERSON] є об'єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 162053621244, адреса: [ADDRESS], загальна площа 104.2 м.кв. 20.03.2017 р. ПАТ "КБ "Надра" направив на адресу [PERSON] та [PERSON] претензію про погашення кредитної заборгованості у тридцятиденний строк з дати отримання даної вимоги про виконання зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, сплати нарахованих відсотків, суми неустойки, шляхом сплати їх на користь банку. Дана вимога була залишена поза увагою. Відповідно до п.п. 1.5. договору іпотеки предмет іпотеки належить у цілій частині [PERSON], що підтверджується рішенням Тячівського районного суду від 03.12.2004 р., зареєстрованого в Тячівському міському бюро технічної інвентаризації за № 5 реєстраційній книзі 1. Однак, у позовній заяві позивач стверджує, що предмет іпотеки зареєстровано за відповідачкою [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського РНО Крец М.Ю. від 31.03.2016 р. Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. У разі видачі заставної перехід права власності на предмет іпотеки не допускається до повного задоволення вимоги за заставною, крім переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування чи правонаступництва. З правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21.09.2016 року, № 6-1685цс16, вбачається, що за змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки. Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинна на час спірних правовідносин), з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної комісії скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обтяження щодо розпорядження майном такого боржника. Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Відтак, суди не повинні розглядали зняття обтяження на спірне майно як підставу для припинення іпотеки та ототожнювати ці поняття, оскільки обтяження тягне за собою лише обмеження права розпорядження майном. Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та припинення правовідношення. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 частин 1-4 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ч.ч. 1, 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 42 ч. 1 п. 2 цього ж Кодексу визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. З приписів ст. 76, ст. 77 ч.ч. 1, 2, ст. 78, 79, 80 ч. 2, ст. 81 ч.ч. 1, 5, 6, ст. 83 ч. 1 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст. 95 ч. 1 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Із позовної заяви, яку представник позивача просив розглядати в його відсутності вбачається, що предметом доказування по даній справі є факт заборгованості [PERSON] перед банком, наявність договору іпотеки укладеного між банком та [PERSON], а також належність нерухомого майна обтяженого договором іпотеки іншій особі, в даному випадку [PERSON] Перші дві обставини банк довів належними документами. Однак доказів того, що власником майна зазначеного в договорі іпотеки, а саме, приміщення [ADDRESS], є [PERSON] позивачем надано не було. Справа знаходиться у провадженні суду із 31.05.2017 р., до слухання призначалася неодноразово, однак представник позивача в судове засідання не з`являвся, надіслав заяву про розгляд справи в його відсутності. За таких обставин підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, будинок [ADDRESS], загальною площею 104.2 м. кв., який належить [PERSON] відсутні. Судові витрати слід покласти на позивача. Тому,

Outcome: dismissed