Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення судових витрат. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно кредитного договору № 1308/07 від 13.08.2007 року відповідач [PERSON] отримав в позивача грошові кошти в сумі 150 000 доларів США з терміном погашення до 13.08.2012 року зі сплатою 13 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та зобовязався виконати кредитні зобов'язання відповідно до умов кредитного договору. Внаслідок порушення графіку сплати коштів за [PERSON] наявна заборгованість за кредитними зобов'язаннями в розмірі 5 739 152 грн. 68 коп. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено договір поруки, між позивачем та [PERSON] договори іпотеки та між позивачем і відповідачем [PERSON] договори іпотеки. Положеннями договорів іпотеки передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання іпотекодавцем зобовязань, а також в інших випадках, передбачених цим договором, задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача в судові засідання не зявлявся, на вимоги суду про визнання його явки обовязковою надсилав заяви в яких вказував про неможливість прибути у судове засідання у звязку з відсутністю коштів на відрядження, просив розгляд справи проводити у відсутності представника, на підставі даних, які наявні в суду та письмових доказів наданих представником позивача. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги в частині, що стосуються відповідача [PERSON] не визнали, просили в задоволенні позову в цій частині відмовити, оскільки всі предмети іпотеки, а саме: квартира [ADDRESS]; земельна ділянка площею 0,10 га по вул. Дебенка, 16 в с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610190501090050049; земельна ділянка площею 0,0466 га по вул. Чайковського, 21/1 в м. Івано-Франківську, кадастровий номер 2610100000080110139; земельна ділянка площею 0,1277 га по вул. Крихівецька, 92 «Б» в с. Крихівці Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610192001250100097 продані за згодою банку та у власності відповідача не перебувають. Також представник відповідача просив відмовити у вимозі про стягнення заборгованості з поручителя [PERSON], оскільки договір поруки є припиненим. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявлялась, про дату, час та місце судових засідань повідомлялась належним чином, причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача [PERSON] в судових засіданнях проти вимог позову заперечував, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності та проведено розрахунок заборгованості без врахування строку позовної давності, також просив зменшити розмір неустойки. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, забезпеченого порукою та іпотекою, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості з поручителя та звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 13 серпня 2007 року між КБ «Західінкомбанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк») та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 1308/07 (т. 1 а.с.9), за яким банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 150 000 доларів США на умовах визначених даним кредитним договором із сплатою 13% річних з терміном користування кредитними коштами до 13 серпня 2012 року. 23 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду, якою збільшено розмір відсотків за користування кредитними коштами до 16% річних (т. 1 а.с.11). 01 травня 2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено додатковий договір, яким встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами 14% річних (т. 1 а.с.13). За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). В силу дії ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Пунктом 3.2.7 та 3.2.8 кредитного договору передбачено, що у разі порушення (невиконання) боржником умов даного договору, позичальник зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 30% річних від простроченої суми, а також штраф в розмірі 30% від простроченої суми боргу. Позивачем станом на 01 червня 2014 року проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідача [PERSON] перед банком за кредитними зобов'язаннями в розмірі 5 739 152 грн. 68 коп., з яких: заборгованість за кредитом 150 000 доларів США, заборгованість за відсотками 99 706,24 долари США, пеня за порушення строків повернення грошових коштів в розмірі подвійної облікової ставки НБУ 188 102 грн. 46 коп., сума 30% річних від простроченої суми боргу 146 808,78 доларів США, штраф в розмірі 30% від простроченої суми кредиту 74 911,87 доларів США. Щодо вимоги позивача про стягнення з [PERSON], як солідарного з [PERSON] боржника, кредитної заборгованості в розмірі 249 706,24 долари США та 2 798 862 грн. 45 коп., то суд прийшов до висновку, що така вимога задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення належного виконання зобов'язань по кредитному договору № 1308/07 від 13 серпня 2007 року, між банком та відповідачем [PERSON] 13 серпня 2007 року укладено договір поруки № 1 (т. 1 а.с.15), згідно п. 1.1 та 1.2 якого відповідач зобовязується перед кредитором відповідати за виконання позичальником [PERSON] в повному обсязі усіх зобовязань, що випливають з кредитного договору. Поручитель та позичальник відповідають перед кредитором солідарно. Частиною 1 ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 23 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду, якою збільшено розмір відсотків за користування кредитними коштами до 16% річних (т. 1 а.с.11). Згода поручителя забезпечувати змінене зобовязання в матеріалах справи відсутня. 01 травня 2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено додатковий договір, яким встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами 14% річних (т. 1 а.с.13). Згода поручителя забезпечувати змінене зобовязання в матеріалах справи відсутня. Стаття 559 ЦК України визначає підстави для припинення поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як вбачається із додаткової угоди віл 23 квітня 2008 року, зобовязання було змінено, збільшено розмір відсоткової ставки внаслідок чого збільшено розмір відповідальності поручителя. Позивачем не надано суду доказів того, що поручитель [PERSON] була повідомлена про зміну зобовязання та погодилась забезпечувати змінене зобовязання. Крім того, відповідно до умов кредитного договору, боржник зобовязався повернути кредит до 13 серпня 2012 року. Отже строк виконання основного зобовязання настав 13 серпня 2012 року. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Незважаючи на та те, що строк виконання основного зобовязання настав 13 серпня 2012 року, позивач не звернувся до суду із вимогою до поручителя в межах шестимісячного строку, а звернувся з таким позовом аж 12 серпня 2014 року, а тому порука [PERSON] є припиненою. Також суд враховує висновки Верховного Суду України. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 17 вересня 2014 року ухвалив постанову у справі № 6-53цс14 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд зробив правовий висновок про те, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Щодо вимоги позивача до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,10 га по вул. Дебенка, 16 в с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610190501090050049; земельну ділянку площею 0,0466 га по вул. Чайковського, 21/1 в м. Івано-Франківську, кадастровий номер 2610100000080110139; земельну ділянку площею 0,1277 га по вул. Крихівецька, 92 «Б» в с. Крихівці Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610192001250100097, шляхом продажу майна на прилюдних торгах, то суд прийшов до висновку, що вказана вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного. В забезпечення належного виконання зобов'язань по кредитному договору № 1308/07 від 13 серпня 2007 року, між банком та відповідачем [PERSON] 13 грудня 2007 року укладено договір іпотеки (т. 1 а.с.22-24), згідно п. 3.1 якого відповідач, передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 24,78 кв.м., яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу; земельну ділянку площею 0,1000 га по вул. Дебенка, 16 в с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610190501090050049, яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу; земельну ділянку площею 0,0466 га по вул. Чайковського, 21/1 в м. Івано-Франківську, кадастровий номер 2610100000080110139, яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. В забезпечення належного виконання зобов'язань по кредитному договору № 1308/07 від 13 серпня 2007 року, між банком та відповідачем [PERSON] 05 березня 2008 року укладено ще один договір іпотеки (а.с.238-240), згідно п. 3.1 якого відповідач, передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1277 га по вул. Крихівецька, 92 «Б» в с. Крихівці Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610192001250100097. Як вбачається із копії витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (т. 1 а.с.228, 241), обєкти обтяження внесені в реєстр 13.12.2007 року та 05.03.2008 року відповідно. Також позивачем надано копії договорів купівлі-продажу та копії державних актів на право власності на земельні ділянки (т. 1 а.с.229,231, 232-233, 235, 236, 242). Позивачем надано тільки дві копії витягів про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо земельної ділянки площею 0,1000 га по вул. Дебенка, 16 в с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610190501090050049 (а.с.233) та земельної ділянки площею 0,1277 га по вул. Крихівецька, 92 «Б» в с. Крихівці Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610192001250100097 (т. 1 а.с.243). Витягів щодо інших обєктів суду не надано. Відповідач [PERSON] стверджує, що вказані обєкти іпотек ним було продано за згодою із Банком та на даний час вони йому не належать. Так, справді, як вбачається із інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта та щодо обєта нерухомого майна (т. 1 а.с.77-84, т. 2 а.с.1-8), вказані предмети іпотеки у власності відповідача [PERSON] не перебувають, в реєстрі іпотек та заборон не числяться. Судом неодноразово витребовувалась у позивача інформація щодо зняття заборон із вказаних обєктів іпотек, однак позивач жодних пояснень з даного питання суду не надано. Судом також витребовувалась вказана інформація у приватного нотаріуса [PERSON] На ухвалу суду приватним нотаріусом [PERSON] надано відповідь, що з документів нотаріального діловодства приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО [PERSON] щодо договорів іпотеки укладених між КБ «Західінкомбанк» та [PERSON] від 13.12.2007 року та від 05.03.2008 року зясовано, що приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО [PERSON] були зняті заборони (обтяження) на наступне нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 24,78 кв.м.; земельну ділянку площею 0,1000 га по вул. Дебенка, 16 в с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610190501090050049; земельну ділянку площею 0,0466 га по вул. Чайковського, 21/1 в м. Івано-Франківську, кадастровий номер 2610100000080110139; земельну ділянку площею 0,1277 га по вул. Крихівецька, 92 «Б» в с. Крихівці Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610192001250100097. Заборони були вилучені згідно листів КБ «Західінкомбанк» з повідомленням про зміну предмета іпотеки та зняття заборон (т. 2 а.с.20). Отже, суд вважає підтвердженими слова відповідача [PERSON] про те, що предмети іпотеки були відчужені ним за згодою банку, а тому в суду немає підстав для звернення стягнення на предмети іпотеки, які іпотекодавцю не належать та на даний час не є предметами іпотеки. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону. Щодо вимоги позивача до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Далека 8А, загальною площею 178,4 м.кв., житловою площею 94,5 м.кв., та належить на праві власності [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], на підставі рішення суду від 05 вересня 2008 року; земельну ділянку площею 0,0300 га., що розташована в м. Івано-Франківську, вул. Далека 8, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 2610100000080030265, яка належить на праві власності [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 859781 виданий 05 березня 2007 року; земельну ділянку площею 0,0146 га., що розташована в м. Івано-Франківську, вул. Далека 8, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 2610100000080030303, яка належить на праві власності [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 897590 виданий 30 жовтня 2007 року, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, то суд прийшов до висновку, що вказана вимога підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. В забезпечення належного виконання зобов'язань по кредитному договору № 1308/07 від 13 серпня 2007 року, між банком та відповідачем [PERSON] 29 грудня 2008 року укладено договір іпотеки (т. 2 а.с.16-18), згідно п. 3.1 якого відповідач, передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Далека 8А, загальною площею 178,4 м.кв., житловою площею 94,5 м.кв., та належить на праві власності [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], на підставі рішення суду від 05 вересня 2008 року; земельну ділянку площею 0,0300 га., що розташована в м. Івано-Франківську, вул. Далека 8, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 2610100000080030265, яка належить на праві власності [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 859781 виданий 05 березня 2007 року; земельну ділянку площею 0,0146 га., що розташована в м. Івано-Франківську, вул. Далека 8, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 2610100000080030303, яка належить на праві власності [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 897590 виданий 30 жовтня 2007 року. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», якою визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобовязання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовільнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобовязання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Пунктом 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» закріплено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Враховуючи вищенаведене та наявність доказів, які підтверджують неналежне виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, суд приходить до переконання, що позивач набув права звернення стягнення на предмет іпотеки зідно договору іпотеки від 29.12.2008 року. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Приймаючи до уваги, що даний порядок звернення стягнення на нерухоме майно, не суперечить закону і найбільш повно враховує інтереси іпотекодавця, суд дійшов висновку про те, що ця вимога позивача підлягає задоволенню. Як вбачається із п.8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, щодо розміру заборгованість на погашення якої слід звернути стягнення, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідачем та його представником заявлено клопотання про застосування строку позовної давності та зменшення розміру неустойки. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності, який застосовується до всіх правовідносин, за винятком тих, для яких законом встановлені інші, більш короткі або більш тривалі строки. До вимог, що виникли з кредитних правовідносин застосовується трирічний строк позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Кредитним договором не встановлено чітких щомісячних платежів щодо сплати кредиту, однак п. 3.2.3 кредитного договору визначено, що проценти за користування кредитом позичальник зобовязаний сплачувати щомісяця. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів по процентах), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Таким чином, виходячи з норм ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України суд приходить до висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки пунктами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд вважає, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу за процентами. При цьому суд враховує також правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. Отже, сума процентів, відповідно до розрахунку позивача (т. 1 а.с.7), яка знаходиться в межах строку позовної давності, за період з 01 серпня 2011 року по 01 червня 2014 року, становить 59 489,53 долари США, що еквівалентно станом на 01.06.2014 року день проведення розрахунку банком 700 191 грн. 77 коп., а сума заборгованості за тілом кредиту 150 000 доларів США, що еквівалентно станом на 01.06.2014 року день проведення розрахунку банком 1 765 500 грн. Щодо стягнення пені, штрафів, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. 21 жовтня 2015 року Верховний суд України в постанові № 6-2003цс15 зробив висновок стосовно подвійного стягнення штрафу та пені. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору, а саме пунктом 4.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення У той самий час, згідно з пунктами 4.2, 4.3, 4.4 та 4.5 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Умовами кредитного договору № 1308/07 від 13.08.2007 року, який укладений між позивачем та відповідачем [PERSON], зокрема п. 3.2.7 та 3.2.8 передбачено, що у разі порушення (невиконання) боржником умов даного договору, позичальник зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 30% річних від простроченої суми, а також штраф в розмірі 30% від простроченої суми боргу. Отже, в даному випадку має місце подвійна цивільно-правова відповідальність. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, стягнення суми інфляції не може бути застосовано до грошового зобовязання, яке виражене в іноземній валюті. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідач [PERSON] просив суд про зменшення розміру неустойки, враховуючи викладене та відсутність доказів того, що позивач поніс суттєві збитку через невиконання зобовязання позичальником, суд вражає за доцільне, що справедливим є розмір пені 20 000 грн. 07 червня 2014 року набув чинності ЗУ №1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Стаття 1 ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" вказує на те, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Суд вбачає, що даний закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склались між сторонами спору. У будинку зареєстрований та проживає відповідач [PERSON]І (т. 1 а.с.57). Іншого житла у відповідача, окрім будинку, який перебуває в іпотеці, немає, доказів наявності іншого житла представником позивача суду не надано, клопотань про витребування доказів представник позивача суду не заявляв. Загальна площа домоволодіння становить 178,40 кв.м. Згідно ст. 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-57цс15 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки та надав правовий висновок, який є обовязковим для застосування. Суд зробив правовий висновок про те, що згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті (далі Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України Про заставу та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню. Враховуючи наведене, вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає до задоволення, однак рішення в цій частині на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Гарантією реалізації в цивільному судочинстві принципу змагальності є широке коло процесуальних прав, якими наділені особи, які беруть участь у справі: знайомитися з матеріалами справи, подавати суду докази та брати участь в їх дослідженні, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення суду тощо. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь держави витрати по оплаті судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст. 61 Конституції України, ст.ст. 17, 33 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 1, 4 ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", ст.ст. 11, 15, 16, 256, 257, 261, 254, 526, 527, 530, 546, 548, 549, 551, 553, 554, 559, 589, 590, 610-612, 625, 1049-1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial