Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 12.11.1994 року по 05.07.2011 року перебувала у шлюбі з [PERSON] В період шлюбу 13.11.2009 року відповідач [PERSON] придбав відповідно до договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS]. 14.03.2005 року ПП „ЛІЛІЯ" в особі директора [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення 1-ого поверху [ADDRESS]. Вказане ПП „ЛІЛІЯ" зареєстровано 04.08.2000 року та засновано відповідачем в період перебування у шлюбі з позивачкою. Нежитлове приміщення було придбане за рахунок доходу приватного підприємства „ЛІЛІЯ", частка якого належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на викладене просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку вищезазначеного майна. [PERSON] звернувся до суду із зустріним позовом до [PERSON], у якому просив визнати квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю. В обгрунтування своїх вимог зазначив, що хоча в рішенні Комінтернівського райсуду м. Харкова 05.07.2011р. про розірвання шлюбу між ним та [PERSON] і вказано, що шлюбно-сімейні стосунки сторін були припинені з квітня 2010 року, але в дійсності будь-які стосунки між ними були припинені ще у квітні 2009 року, оскільки в родині виникали сварки і він був вимушений забрати речі та піти з квартири. 13.11.2009 р. за свої особисті кошти в сумі 252 000 грн. (що складало 31 500 доларів США) він купив квартиру [ADDRESS], так як ще до шлюбу з позивачкою мав певну суму грошей. 10.11.1994 року він зайняв 30000 дол. США знайомому [PERSON], що підтверджується розпискою, який їх повернув 15.07.2009 р., тоді, коли [PERSON] займався пошуком квартири, яку він і придбав 13.11.2009 р. Також вказує, що йому до реєстрації шлюбу з [PERSON] належала однокімнатна квартира [ADDRESS], яку [PERSON] продав 12.10.1995 р. за 250 000 000 карб., вказані гроші обміняв на іноземну валюту, яку утримував у себе. У 2000 році ним було засновано ПП „ЛІЛІЯ" і орендовано нежитлове приміщення 1-ого поверху [ADDRESS]. 14.03.2005 року між Територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради та підприємством був укладений договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення. Отже, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення, яке належить ПП „ЛІЛІЯ", тобто юридичній особі, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 96 СК України юридична особа має право самостійно відповідати за свої зобов'язання, майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності. У подальшому [PERSON] уточнив позовні вимоги, зазначивши, що після укладення шлюбу з [PERSON] 12.11.1994 року сторони почали проживати в кімнаті у квартирі сімейного типу, що була надана [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. У 1996 році за згодою [PERSON] [PERSON] був прописаний за вказаною адресою та продав у 1995 році квартиру, що належала йому на праві приватної власності. Проживаючи однією сім'єю та будучі прописаними в одній кімнаті [PERSON] набули можливість отримати ще одну кімнату, що звільнилася у квартирі. Коли постало питання приватизації житла, сторони домовилися, що [PERSON] здійснить приватизацію двох кімнат на своє ім'я, а [PERSON] вони знайдуть та придбають житло окремо. Після приватизації квартира за адресою: [ADDRESS] була відремонтована та майно значно збільшилося у своїй вартості. Тому [PERSON] вважає, що відповідно до ст.ст. 57, 62 СК України, у вказаній квартирі є його доля. Також вказав, що за період сумісного проживання ними було придбано два нежитлових приміщення, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Після того, як у 2009 році вони стали проживати окремо, [PERSON] домовились про порядок користування спільною власністю та спосіб поділу таким чином: [PERSON] залишилось нежитлове приміщення меншої площі, розташоване за адресою: [ADDRESS], а дружині - за адресою: [ADDRESS]. Також [PERSON] не претендував на частину житла за адресою: [ADDRESS], а купив квартиру за адресою: [ADDRESS]. Тому вважає перелічене майно його особистою власністю. Нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] використовувалось [PERSON] для здійснення її підприємницької діяльності, а нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] - для його. Тому у кожного були свої кошти від самостійної діяльності. Позивач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала. В обґрунтування заперечень зазначила, що вона перебувала на квартирному обліку з 1974 року. Квартира за адресою: [ADDRESS] була надана особисто їй у користування ХДП «Міськелектротранс», на якому вона тоді працювала, та приватизована нею 21 квітня 1995 року. Ремонт у квартирі зробило ХДП «Міськелектротранс», [PERSON] ремонт у вказаній квартирі не робив. Крім того, нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] вона орендувала, проте ніколи не викупала його. Після купівлі нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS], вони з [PERSON] працювали там разом, займалися квітковою продукцією. Ніякої згоди з питання розподілу майна подружжя між ними не було, оскільки [PERSON] хотів залишити усе собі. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] заперечувала, зустрічний позов [PERSON] просила задовольнити. Третя особа [PERSON] про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи без його участі не надав. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд дійшов до наступного висновку. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.11.1994 року по 05.07.2011 року, що підтверджується заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова. Як зазначено у рішенні суду стосунки між подружжям були припинені з квітня 2010 р. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України . Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. У період шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 13.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Сторчак О.В., реєстровий №1342. Квартира двокімнатна, вартістю 271750,99 грн. У пункті 5 договору купівлі-продажу зазначено, що вказана квартира придбана за згодою дружини, про що є відповідна заява від 13.04.2009 року за зареєстрованим № 1341, що спростовує доводи [PERSON], викладені в позові, про те, що квартира була ним придбана після розірвання відносин з дружиною у квітні 2009 року. [PERSON] в якості доказів була надана розписка його знайомого [PERSON] про те, що 10.11.1994 р. він дав останньому в позику гроші в розмірі 30000 дол. США., які [PERSON] повернув [PERSON] у 2009 року, і вони були витрачені на придбання спірної квартири. Проте, з того моменту, як [PERSON] дав у позику гроші [PERSON] минуло більше 15 років, але незважаючи на це, [PERSON] ніколи не вимагав повернення 30000 дол. США і не звертався до суду з відповідним позовом. У самій розписці про надання грошей визначений номер телефону [PERSON] [NUMBER], який не міг існувати на час укладення договору позики, так як телефони з номерами „[NUMBER]" та „[NUMBER]" з'явилися лише у 1998 році. Крім того, відповідачем не доведено належними доказами, що ці гроші були витрачені саме на покупку спірної квартири. Суд також не може погодитися з доводами [PERSON] стосовно того, що на придбання житла пішли гроші, отримані внаслідок продажу 08.07.1994 року його особистої власності - квартири [ADDRESS], розмірі 250 000 000 крб., які він перевів в дол. США і тривалий час (15 років) зберігав. Відповідно до курсу валют Національного банку України станом на 13.10.1995 р. 1 дол. США дорівнював 174 500 крб., таким чином на момент продажу квартири [PERSON] отримав 1432,76 дол. США., що не відповідає можливості отримання ним доходу у сумі 30000 дол. США. Інших доказів, які б свідчили, що він отримав більше грошей, ніж вказано в договорі, [PERSON] не надано. Також суд вважає недоведеним факт того, що [PERSON] приймав участь у витратах на утримання, поліпшення та благоустрій квартири за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності. Крім того, доказів, що [PERSON] було придбане нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS], ані [PERSON], ані його представником суду також не надано, як не надано і доказів, що між сторонами існувала певна домовленість про поділ майна. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів припинення взаємовідносин між ним та [PERSON] у квітні 2009 року, а також інших обставин, на які він посилається у своєму позові. З огляду на викладене, позов [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання житлового приміщення особистою власністю задоволенню не підлягає. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. У зв'язку із зазначеними вище обставинами, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON]. Факт того, що джерелом набуття цього майна є спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя, підтверджується договорами оренди від 03.01.2002 року, 03.01.2003 року, 03.01.2004 року, 03.01.2005 року, 03.01.2006 року, згідно яких СПД ФО [PERSON] орендувала у ПП «Лілія» частину нежилого приміщення, площею 5 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 18-22), а також податковими деклараціями за 2003 рік, звітами суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку [PERSON] за 2004-2008 роки (т. 1 а.с. 133-160). З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позивач [PERSON] має право на 1/2 частку квартири [ADDRESS], тому її позов в цій частині підлягає задоволенню. Крім цього, судом встановлено, що в період зареєстрованого шлюбу [PERSON] було засновано приватне підприємство „Лілія", що підтверджується копією витягу з єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб. Внаслідок здійснення підприємством господарської діяльності 14.03.2005 року на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного між Територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради та ПП „ Лілія" в особі [PERSON], як директора, підприємством було придбано нежитлове приміщення 1-го поверху № 15 в літ. «А-2», загальною площею 8,7 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням приватного підприємства „ІКІО", щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України від 19 вересня 2012 року за № 17-рп/2012 було роз'яснено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Відносини стосовно майна приватного підприємства регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України «Про підприємництво». Згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про підприємництво» в Україні можуть діяти приватні підприємства, засновані на власності фізичної особи. Статтею 56 ГК України визначено, що суб'єкт господарювання може бути утворений за рішенням власника (власників) майна або уповноваженого ним (ними) органу, а у випадках, спеціально передбачених законодавством, також за рішенням інших органів, організацій і громадян шляхом заснування нового, реорганізації (злиття, приєднання, виділення, поділу, перетворення) діючого (діючих) суб'єкта господарювання з додержанням вимог законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 66 ГК України джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески засновників; доходи, одержані від реалізації продукції, а також від інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб'єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавчими актами України. Майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Окремою формою підприємницької діяльності є створення приватного підприємства. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Статтею 191 ЦК України передбачено, що підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності; до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом; підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю; підприємство або його частина можуть бути об'єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів. Тобто зі змісту цієї статті вбачається, що стосовно підприємства як єдиного майнового комплексу або його частини можуть виникати цивільні права і обов'язки. Майно приватного підприємства, яке придбане та використовується у його діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як власність підприємства. У разі передання подружжям спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства. З огляду на викладене, у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення 1-го поверху № 15 в літ. „А-2", загальною площею 8,7 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності ПП «Лілія», слід відмовити. Проте, [PERSON] не позбавлена права звернутися до суду із відповідним позовом, у якому ставити вимогу про виплату їй половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або вимогу половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] складає 1358 грн. 75 коп. (2271,12 грн. - 912,37 грн.) (т. 1 а.с. 1, 26, 56).

Outcome: partial