Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

30.03.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить звернути стягнення на предмет застави автомобіль Mitsubishi Pajero, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], який належить відповідачу на праві власності, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВНС 036721, виданого РЕВ 1-го МРВ [PERSON] України в Одеській області 04.05.2007 року; визнати за позивачем право власності на автомобіль Mitsubishi Pajero, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER]; припинити право власності відповідача на автомобіль Mitsubishi Pajero, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER]; зупинити дію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВНС 036721, виданого РЕВ 1-го МРВ [PERSON] України в Одеській області 04.05.2007 року; зобовязати Київський відділ Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції звільнити з-під арешту і зняти заборону на відчуження автомобіля Мitsubishi Pajero, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER]. При цьому позивач посилається на те, що 01.12.2015 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги, за яким до нього перейшло право вимоги до [PERSON] за зобовязаннями, що виникли за договором про надання споживчого кредиту № 11151631000 від 07.05.2007 року. Оскільки, відповідач добровільно не повертає заборгованість за кредитним договором, позивач змушений звернутися до суду із позовом. 21.06.2016 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати недійсним договір від 01.12.2015 року, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та [PERSON]; стягнути з [PERSON] завдану нікчемним договором матеріальну шкоду у розмірі 1\~992\~000,00 грн.; витребувати в [PERSON] автомобіль Mitsubishi Pajero, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], вартістю 45\~000 дол. США на користь [PERSON]; зобовязати [PERSON] повернути у власність [PERSON] автомобіль Mitsubishi Pajero, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER]. При цьому позивач за зустрічним позовом посилається на те, що укладений 01.12.2015 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та [PERSON] договір про відступлення права вимоги є фіктивним та потребує визнання його недійсним у судовому порядку, оскільки сторони договору при укладанні договору мали інші наміри, а саме [PERSON] вважає, що замість договору відступлення права вимоги фактично було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля за ціною, нижчою його реальної вартості. Ухвалою суду від 20.09.2016 року зустрічний позов прийнято та обєднано в одне провадження із первісним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] первісний позов підтримав та просить його задовольнити, заперечував проти задоволення зустрічного позову. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову та підтримала зустрічний позов, який просить задовольнити. Представник третьої особи Київського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції до судового засідання не зявився, повідомлявся належним чином, матеріали справи містять лист представник відділу про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні первісного позову просить відмовити. Представник третьої особи ТОВ «Кредекс Фінанс» до судового засідання повторно не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Вислухавши учасників справи, які зявилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 07.05.2007 року між ПАТ "УкрСиббанк" (на момент укладення - АКІБ "УкрСиббанк") та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11151631000, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 35 000 доларів США, що на час надання кредиту було еквівалентно 176 750 гривень, зі сплатою процентної ставки у розмірі 12,50% за користування кредитними коштами та остаточним терміном повного погашення заборгованості до 07 травня 2014 року /а.с. 24-27, 94-101/. У забезпечення виконання усіх грошових зобов'язань між ПАТ "УкрСиббанк" та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу реєстровий №1744 від 07.05.2007 року, відповідно до якого в забезпечення виконання позичальником усіх своїх зобов'язань за кредитним договором позичальник надала в заставу банку рухоме майно, а саме транспортний засіб: марки Mitsubishi, модель PAJERO, рік випуску 2007, номери агрегатів шасі JMYLRV93W7J710690, державний номер [NUMBER], який належить позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВНС 036721, виданого РЕВ 1-го МРВ [PERSON] України в Одеській області 04.05.2007 року. За домовленістю сторін вартість предмета застави складала 227 250 гривень /а.с. 102-105/. 20.04.2012 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кредекс Фінанс" було укладено договір факторингу №05/12, відповідно до якого ТОВ "Кредекс Фінанс" набуло права кредитора та заставодержателя відносно, зокрема, позичальника [PERSON] за кредитним договором №11151631000 від 07.05.2007 року /а.с. 28-30, 108-110/. 10.07.2014 року між ТОВ "Кредекс Фінанс" та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги №07/2014, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №11151631000 від 07.05.2007 року, що був укладений між ПАТ "УкрСиббанк" та [PERSON] /а.с. 111-114/. У ході розгляду справи сторони пояснювали, що у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/7190/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, звільнення майна з-під арешту та зняття заборони відчуження. Так, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.10.2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12.05.2015 року скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.10.2014 року та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволені позову [PERSON] Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015 року залишено без змін рішення Апеляційного суду Одеської області від 12.05.2015 року. Так, у рішенні Апеляційного суду Одеської області від 12.05.2015 року встановлено, що нікчемним є договір відступлення права вимоги, укладений 10.07.2014 року між ТОВ "Кредекс Фінанс" та [PERSON] щодо відступлення прав заставодержателя в частині заставного майна, належного [PERSON], оскільки договір було вчинено не в нотаріальній формі. Вказаний договір не створює правових наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, не підлягають доказуванню обставини, вставлені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12.05.2015 року, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015 року. Представник позивача за первісним позовом у ході розгляду справи пояснював, що після постановлення Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали від 07.10.2015 року, між ТОВ "Кредекс Фінанс" та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги, що є безпосередньо підставою звернення [PERSON] із позовом по даній цивільній справі. Судом досліджено договір відступлення права вимоги, який укладений 01.12.2015 року між ТОВ "Кредекс Фінанс" та [PERSON], згідно з умовами якого ТОВ "Кредекс Фінанс" передав, а [PERSON] прийняв право вимоги до [PERSON] за зобовязаннями, що виникли на підставі Договору про надання споживчого кредиту № 11151631000 від 07.05.2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], включаючи права вимоги за кредитом, процентами по кредиту, комісіями /а.с. 10-11/. Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО [PERSON], реєстровий номер № 2355. Судом також досліджено акт приймання-передачі документів за договором відступлення права вимоги від 01.12.2015 року /а.с. 12/. Пунктом 1.5 Договору відступлення права вимоги від 01.12.2015 року передбачено, що в силу цього Договору до нового кредитора переходять права Первісного кредитора у зобовязаннях, що виникли із Кредитного договору та договору застави, в обсязі та на умовах, що існують на момент переходу цих прав. Відповідно до п. 1.6. Договору відступлення права вимоги від 01.12.2015 року, загальна сума права вимоги за кредитним договором та договором застави, що відступається первісним кредитором новому кредитору за цим договором відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2010 року становить суму заборгованості в розмірі 284\~362,31 грн. Пунктом 2.1 договору врегульовано, що первісний кредитор та новий кредитор досягли домовленості, що вартість прав вимоги, зазначених в п.п. 1.1 цього договору, встановлюється сторонами та становить 32\~000,00 грн. без ПДВ, яка повинна бути сплачена Новим Кредитором відповідно до п. 2.2 цього Договору. У відповідності до ст.13 Закону України " Про заставу" у редакції, що діяла на момент укладення договору застави, договір застави повинен був бути укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст.ст.209 ч.1,4, 513 ч.1, 514 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, судом встановлено, що договір відступлення права вимоги від 01.12.2015 року, укладений між ТОВ "Кредекс Фінанс" та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], реєстровий номер № 2355, вчинено у належній нотаріальній формі. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] наполягала на недійсності договору відступлення права вимоги від 01.12.2015 року, оскільки вважала, що до ТОВ «Кредекс Фінанс» неправомірно перейшло право вимоги від ПАТ «УкрСибанк» за договором факторингу №05/12 від 20.04.2012 року, так як вказаний договір всупереч положень чинного законодавства нотаріально не посвідчений, про що на думку [PERSON], в ухвалі від 07.10.2015 року звертав увагу Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ. Суд погоджується із доводами представника позивача за первісним позовом [PERSON] щодо неспроможності даних доводів, оскільки договір факторингу №05/12 від 20.04.2012 року, укладений між ПАТ «УкрСибанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», на даний час є чинним, та не має судових проведжень з приводу недійсності даного правочину. У ході розгляду справи позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказувала, що договір відступлення права вимоги від 01.12.2015 року є фіктивним та потребує визнання його недійсним у судовому порядку, так як сторони договору при укладанні договору мали інші наміри, а саме [PERSON] вважає, що замість договору відступлення права вимоги фактично було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля за ціною, нижчою його реальної вартості. Статтею 234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, з викладеного вбачається, що фіктивний правочин завжди укладається умисно і сторони знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При цьому, зважаючи на правову природу договору як двостороннього правочину, ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 24.11.2009 р.). При прийнятті рішення суд приймає до уваги правовий висновок Верховного Суду України по справі № 6-116цс14 від 24.09.2014 року, відповідно до якого фіктивний договір (ст. 234 ЦК України) - це договір, який укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором. Якщо сторонами укладено договір для приховання іншого договору, який вони уклали, він не є фіктивним, а удаваним (ст. 234 ЦК України). В обґрунтування доводів відсутності наміру отримання сторонами договору відступлення права вимоги від 01.12.2015 року правового результату позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилалася на позовну заяву [PERSON] у даній справі, де позивач просить звернути стягнення на предмет застави, а не стягнення коштів. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд критично оцінює дані доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON], оскільки рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2010 року по справі № 2-1882/10 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11151631000 від 07.05.2007 року у розмірі 284\~362,31 грн., з яких: -31\~672,00 дол. США, що становить 243\~874,40 грн. - заборгованість за основним боргом та простроченим кредитом; -4\~341,38 дол. США, що становить 33428,63 грн. сума заборгованості за строковими та простроченими відсотками за користування кредитом; -492,83 дол. США, що становить 3\~794,79 грн. сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; -423,96 дол. США, що становить 3\~264,49 грн. сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2010 року по справі № 2-1882/10 набрало законної сили 24.03.2011 року. Таким чином, судом встановлено, що по кредитному договору № 11151631000 від 07.05.2007 року наявне судове рішення про стягнення заборгованості, яке набрало чинності 24.03.2011 року. У звязку із чим доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо бажання [PERSON] виключно заволодіти транспортним засобом є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи, так як уклавши нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги, [PERSON] отримав права Первісного кредитора у зобовязаннях, що виникли із Кредитного договору та договору застави, в обсязі та на умовах, що існують на момент переходу цих прав (п. 1.5 Договору відступлення права вимоги від 01.12.2015 року). При цьому суд зазначає, що з моменту прийняття рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2010 року по справі № 2-1882/10, та набрання ним законної сили 24.03.2011 року, боржником протягом більше шести років не було погашено заборгованість по кредитному договору № 11151631000 від 07.05.2007 року. У ході розгляду справи судом досліджено виконавче провадження № /В-9/1614, ЄДРВП № 41038959 з виконання виконавчого листа № 2-1882/10 від 02.06.2011 року /а.с. 164-211/. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] у ході розгляду справи пояснювала, що державний виконавець Київського ВДВС неправомірно арештував її автомобіль, та в порушення чинного законодавства неправомірно передав виконавче провадження до м. Києва. Про вказані обставини, як зазнає [PERSON], їй стало відомо у ході розгляду даної цивільної справи. Однак, проаналізувавши виконавче провадження № /В-9/1614, ЄДРВП № 41038959 з виконання виконавчого листа № 2-1882/10 від 02.06.2011 року, суд приходить до висновку, що доводи [PERSON] у цій частині є необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам справи. Оскільки, з виконавчого провадження слідує, що 16.12.2014 року [PERSON] зверталася до Київського ВДВС ОМУЮ із письмовою заявою від № 5775/05-39-9 про поновлення виконавчого провадження /а.с. 206/, та із завою про огляд майна, взятого на зберігання вх. № 5774/05-39/9 /а.с. 208/. На звернення [PERSON] були надані відповідні письмові відповіді /а.с. 207, 209/, та повідомлено, що з метою подальшого примусового виконання рішення, виконавчий документ спрямовано за належністю до відділу ДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. При цьому, доводи [PERSON] стосовно неправомірності дій державного виконавця щодо арешту та вилучення її транспортного засобу, так і щодо направлення виконавчого провадження за належністю до відділу ДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, суд не приймає до уваги, оскільки всупереч положень ч. 1 ст. 60 ЦК України, [PERSON] не надано доказів звернення із скаргами на дії державного виконавця в порядку чинного законодавства. Окрім того, суду не надано доказів визнання дій державного виконавця неправомірними щодо будь-якої виконавчої дії по вказаному виконавчому провадженню. Суд зазначає, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова ВС від 04.09.2013 року у справі №6-73цс13). Разом з тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані докази того, що попередні заходи не привели до належного виконання зобовязання. Таким чином, враховуючи, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1882/10 від 02.06.2011 року відкрито ще 27.11.2013 року, суд приходить до висновку, що наявні беззаперечні докази того, що попередні заходи не привели до належного виконання зобовязання, та новий стягувач [PERSON] правомірно звернувся до суду. При цьому суд не приймає до уваги пояснення позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо бажання погасити суму заборгованості за кредитом, проте стягувач не приймає кошти. Оскільки на виконання положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, [PERSON] не надала жодних доказів у цій частині. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що вимога позивача за зустрічним позовом [PERSON] про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 01.12.2015 року не підлягає задоволення так, як необґрунтована та недоведена. Разом із тим, зустрічні позовні вимоги [PERSON] в іншій частині також не підлягають задоволенню, так як є похідними від позовної вимоги про визнання договору недійсним. Відповідно до розяснень Верховного Суду України (узагальнення) та Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ (п.39 постанови пленуму ВСС №5), якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі ст.16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Ця позиція підтримується практикою ВС (постанови від 26.12.2011 у справі №3-139гс11/33/14; від 11.12.2013 у справі №6-124цс13). При цьому резолютивна частина судового рішення повинна містити формулювання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що вимога позивача за первісним позовом [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави підлягає задоволенню, так як обґрунтована та доведена. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі, зокрема, звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника. Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про припинення права власності на автомобіль підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Позовні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] про зупинення дії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу не підлягають задоволенню, так як заявлені необґрунтовано та безпідставно. Стосовно позовних вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] про зобовязання Київського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції звільнити з-під арешту і зняти заборону на відчуження автомобіля Мitsubishi Pajero, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З досліджених матеріалів справи не вбачається наявність арешту та заборони на відчуження автомобіля Мitsubishi Pajero, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], у звязку із чим, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, так як частково обґрунтований та доведений, а зустрічний позов [PERSON] не підлягає задоволенню, так як необґрунтований та недоведений. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial