Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким просив стягнути з нього заборгованість за договором фінансового лізингу № LG00A+28391394 від 09 січня 2014 року яка утворилась станом на 28 січня 2016 року, у розмірі 73819 гривень 81 копійка, з яких: 56713 гривень 55 копійок - заборгованість по залишку вартості предмету лізингу; 14360 гривень 33 копійки - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 2745 гривень 93 копійки - заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 21 жовтня 2016 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 13 жовтня 2016 року та 21 жовтня 2016 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) занесена до журналу судового засідання. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У позові, представник позивача вказував на те, що між банком та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом надання у користування на визначений строк транспортного засобу у вигляді автомобіля марки «Богдан», модель «21114-10-82», реєстраційний номер: [NUMBER]. А відповідач своє зобов`язання щодо сплати щомісячного лізингового платежу (який складається з платежу по відшкодуванню частини вартості автомобіля; винагороди за користування автомобілем; винагороди за проведення щомісячного моніторингу автомобіля) виконувати у строки, встановлені договором перестав. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо сплати цих платежів у достроковому порядку. Відповідач, правом на подачу заперечень і доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. А суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: У січні 2014 року, [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER], адреса місця проживання: [ADDRESS]) подав до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код: 14360570, адреса місцезнаходження: м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, будинок 50) підписану ним письмову заяву № LG00A+28391394 від 09 січня 2014 року про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу цим банком (а.с.8,10,11,13,14). Означена заява була прийнята Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та підписана Головою Правління (а.с.8). При цьому суд враховує, що згідно положень поданої [PERSON] заяви, вона, разом з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, складає договір фінансового лізингу (а.с.8). За вказаним договором, банк взяв на себе зобов'язання передати [PERSON] в лізинг на 60 місяців (з моменту підписання сторонами графіку лізингових платежів) транспортний засіб у вигляді автомобіля марки «Богдан», модель «21114-10-82», реєстраційний номер: [NUMBER], а [PERSON] взяв на себе зобов'язання щомісячно з 24 по 28 число сплачувати щомісячний лізинговий платіж в розмірі 1790 гривень, який складається з: відшкодування частини вартості автомобіля; винагороди за користування автомобілем; винагороди за проведення щомісячного моніторингу автомобіля (а.с.8). Взяте на себе зобов`язання щодо передачі [PERSON] вказаного автомобіля, банк виконав 13 січня 2014 року (а.с. 8 зворотній бік). Також 13 січня 2014 року, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] підписали графік лізингових платежів, за яким строк сплати щомісячних лізингових платежів у розмірі 1790 гривень визначено 28 число кожного місяця, починаючи з 28 лютого 2014 року по 11 січня 2019 року (де 11 число - строк сплати останнього лізингового платежу) (а.с.9). За обліковими даними Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», [PERSON] своє зобов'язання щодо сплати щомісячного лізингового платежу виконував не своєчасно, а іноді, і не у повному обсязі (а.с.9). А 29 березня 2016 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], яким просив стягнути з нього заборгованість, за договором фінансового лізингу № LG00A+28391394 від 09 січня 2014 року яка утворилась станом на 28 січня 2016 року, у розмірі 73819 гривень 81 копійка, з яких: 56713 гривень 55 копійок - заборгованість по залишку вартості предмету лізингу; 14360 гривень 33 копійки - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 2745 гривень 93 копійки - заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу (а.с.2-3). Із встановлених обставин вбачається, що між публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері фінансового лізингу, в яких позивач виступає лізингодавцем (тобто особою, яка надала автомобіль у користування), а відповідач лізингоодержувачем (особою, яка отримала автомобіль у користування на певних умовах, на певний строк та за встановлену плату), та в межах яких між ними виник спір щодо права лізингодавця отримати не тільки несплачені лізингові платежі у строк передбачений договором, а й решту платежів, строк сплати яких ще не настав, тобто у достроковому порядку, як борг. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України передбачають, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; засади цивільно-правової відповідальності. Зокрема, положеннями частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України, такі зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Однак особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (частина 3 статті 806 ЦК України). Зокрема, у частині 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). А стаття 4 названого закону передбачає, що лізингодавцем може бути юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу, а останнім може бути і фізична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця. З огляду на це та надані позивачем письмові докази суд не має сумнівів у тому, що позивач та відповідач 09 січня 2014 року дійсно уклали договір фінансового лізингу (а.с.8), і за цим договором, банк взяв на себе зобов'язання передати [PERSON] в лізинг на 60 місяців (з моменту підписання сторонами графіку лізингових платежів) транспортний засіб у вигляді автомобіля марки «Богдан», модель «21114-10-82», реєстраційний номер: АА9772 ОВ (а.с.8-9). І свої зобов`язання банк виконав належним чином (а.с.8). Перевіряючи виконання зобов`язання відповідачем суд виходить з наступного: З огляду на положення частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивач та відповідач, як сторони договору фінансового лізингу встановили, що [PERSON] бере на себе зобов'язання щомісячно з 24 по 28 число сплачувати щомісячний лізинговий платіж в розмірі 1790 гривень, який складається з: відшкодування частини вартості автомобіля; винагороди за користування автомобілем; винагороди за проведення щомісячного моніторингу автомобіля (а.с.8-9). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). Виходячи з наданих позивачем письмових доказів, зокрема розрахунку заборгованості за договором фінансового лізингу, який складено на підставі облікових даних банку (а.с.6-7) відповідач, взяті на себе зобов'язання щодо сплати щомісячного лізингового платежу у розмірі 1790 гривень належним чином не виконує, оскільки допустив прострочку щомісячних платежів більше ніж на один календарний місяць. Тож, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання у вигляді сплати щомісячного лізингового платежу, а тому вважає доведеним і факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на своєчасне отримання від відповідача, як боржника, лізингових платежів. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. А тут суд бере до уваги те, що в силу положень частини 3 статті 10 та частини 4 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець може мати права, а лізингоодержувач мати обов'язки, які не передбачені законом, але передбачені договором. Тому суд враховує, що на випадок порушення відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання із сплати щомісячних лізингових платежів більше ніж на 1 календарний місяць, позивач та відповідач, як сторони договору фінансового лізингу встановили право банку вимагати у [PERSON] сплатити не тільки ті щомісячні лізингові платежі, строк уплати яких настав, а й ті платежі, які згідно графіку підлягали б сплаті пізніше, тобто всіх інших платежів у достроковому порядку. І відповідно передбачили обов'язок [PERSON] у достроковому порядку сплатити всю суму своєї заборгованості за договором фінансового лізингу, тобто його обов'язок сплатити банку як ту частину боргу, строк сплати якого настав, так і тієї частини, що залишилась, у достроковому порядку (пункти 2.9.4.8.2.1. та 2.9.4.8.2.4. умов та правил надання банківських послуг). Отже, зважаючи на те, що відповідач взяте на себе зобов'язання щодо сплати щомісячних лізингових платежів у строки передбачені графіком порушив, суд вважає, що позивач дійсно набув право вимоги до відповідача щодо повернення йому усіх несплачених лізингових платежів, тобто заборгованості за договором фінансового лізингу, яка станом на 28 січня 2016 року складає 73819 гривень 81 копійка, з яких: 56713 гривень 55 копійок - заборгованість по залишку вартості предмету лізингу; 14360 гривень 33 копійок - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 2745 гривень 93 копійки - заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу. І тому, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до пункту 6 частини 3 статті 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. А згідно частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1378 гривень, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі. При цьому враховуючи, що відповідач викликався в судове засідання згідно частини 9 статті 74 ЦПК України, тобто шляхом оголошення у пресі, тож сума витрат, пов'язаних з опублікуванням оголошення про виклик відповідача у розмірі 420 гривень, підлягає стягненню на користь держави з відповідача у повному обсязі. Тому,

Outcome: approved