Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

30.10.2017 року представниця АТ КБ "ПриватБанк" звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, який вона обґрунтувала тим, що 24.09.2010 року між АТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] було укладено договір № б/н, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ , складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі, проте відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість станом на 31.08.2017 року у загальному розмірі 54664,53 грн. , що складається із заборгованості за кредитом - 3699,04 грн. , заборгованості по процентам за користування кредитом - 44311,88 грн. , заборгованості за пенею та комісією - 3574,35 грн. , а також штрафу - 500,00 грн. (фіксована частина) та 2579,26 грн. (процентна складова) , яку представниця позивача разом судовими витратами просила стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив застосувати позовну давність, надав пояснення, аналогічні викладеним в письмовій заяві від 12.08.2020 року. Дослідивши письмові докази, враховуючи письмову заяву представника відповідача [PERSON] про застосування позовної давності, суд дійшов наступного висновку. Як передбачено умовами кредитного договору № б/н від 24.09.2010 року, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] , визначеними в п. 2.1.1.12.4. строк на порядок погашення по кредиту по кредитним картам із встановленим мінімальним обов`язковим платежем, а також овердрафт, який виник по таким картам, закріплений в пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування, яка є невід`ємною частиною договору, а також встановлено даним пунктом... "строк повернення Кредиту в повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості" . Як зазначено у графіку заборгованості за кредитним договором, оскільки останній платіж було здійснено 01.07.2014 року, відтак дата повернення кредиту в повному обсязі - 07.02.2015 року. Окрім того, згідно листу позивача від 19.06.2019 року № 30.1.0.0/2-20171023/1090, долученого до відзиву на заяву про перегляд заочного рішення, АТ КБ "ПриватБанк" підтверджує те, що строк дії отриманої картки № [NUMBER] закінчився в останній день липня 2014 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Враховуючи ту обставину, що починаючи з 01.07.2014 року (дата останнього платежу, повернення заборгованості) банк фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, відтак саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності, як щодо основного зобов`язання так і до застосування відсотків за його користування та інших передбачених договором сум. Тобто починаючи з 02.07.2017 року по момент звернення позивача до суду строк позовної давності щодо кредитного договору № б/н від 24.09.2010 року та стягнення неустойки за вказаним договором сплив. А банк звернувся до суду за захистом своїх прав лише 18.09.2017 року. Проте отримана позовна заява судом була лише 30.10.2017 року. Дослідивши матеріали справи та встановлені фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судовим розглядом було встановлено, що 24.09.2010 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" (було змінено найменування банку з ПАТ КБ "ПриватБанк" на АТ КБ "ПриватБанк" ) та [PERSON] було укладено договір № б/н, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до заяви та Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" , що є складовою частиною договору, сторонами погоджено базову відсоткову ставку за користування кредитними коштами 3,0 % на місяць з розрахунку 360 днів у році (36,00 % на рік) , розмір та строк внесення щомісячних платежів, а саме 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості до 25 числа місяця, наступного за звітним. Свої зобов`язання за договором банк виконав у повному обсязі, проте [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у загальному розмірі 54664,53 грн. , з якої: заборгованості за кредитом - 3699,04 грн. , заборгованості по процентам за користування кредитом - 44311,88 грн. , заборгованості за пенею та комісією - 3574,35 грн. , а також штрафу - 500,00 грн. (фіксована частина) та 2579,26 грн. (процентна складова) . Правовідносини, які виникли між сторонами відносяться до договірних та насамперед регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України та умовами укладеного ними договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Ст. 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язань. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Зі ст. 1054 ЦК України вбачається, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням) , то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором, відповідач допустив порушення зазначених вище норм законодавства та умов договору. Разом з тим, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України) . Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України) . Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) . Ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачена можливість збільшення позовної давності за домовленістю сторін. При цьому договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України) . Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України) . Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами) , які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України) . За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Ст. 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) . Крім того, норма ч. 1 ст. 264 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності переривається вчиненням боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку. У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу) , то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Останній платіж, спрямований на погашення заборгованості, особисто відповідачем було здійснено 01.07.2014 року у розмірі 350,00 грн. . Погашення заборгованості 31.10.2014 року в сумі 25,65 грн. було здійснено самостійно позивачем з бонусного рахунку відповідача, шляхом списання цих коштів. Отже, платіж від 01.07.2014 року свідчить про переривання перебігу позовної давності. Крім того, сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту, який відповідає строку дії картки, а саме: по 31.07.2014 року включно. Таким чином, перебіг позовної давності має обчислюватись з 01.08.2014 року, який відповідно сплив: 01.08.2015 року - до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) та 01.08.2017 року - до вимог про стягнення кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а до суду позивач звернувся лише 30.10.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Матеріали справи не містять обставин, які б свідчили про зупинення, переривання або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності, клопотань щодо поновлення строку звернення до суду позивач також суду не заявляв. Щодо сум, нарахованих банком після 31.07.2014 року та заявлених до стягнення у даному позові, необхідно зазначити таке. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Тобто, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи те, що сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту, який відповідає строку дії картки, а саме: по 31.07.2014 року включно, можливо висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З урахуванням викладеного, нарахування банком процентів та неустойки (штрафу, пені) після 31.07.2014 року є необґрунтованим, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає саме з цих підстав. Зазначений висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/74838904) , провадження № 14-10цс18, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/75287282) , від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/77720972) . Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, враховуючи вищевикладене, наявність клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити повністю. Оскільки суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, відтак судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed