Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном та виселення, посилаючись на те, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу, укладеного 13 грудня 2019 року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. від 13.12.2019. Відповідач [PERSON] , який не був членом сім`ї колишнього власника будинку [PERSON] , є зареєстрованим за даною адресою, проте не проживає в будинку. За таких обставин, позивач просив суд усунути позивачу перешкоди у праві користування та розпорядження [PERSON] належним їй на праві власності домоволодінням [ADDRESS] та виселити [PERSON] з домоволодіння. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, надавши до суду заяву з проханням розглядати дану справу без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувалив. Відповідно до ч.1. ст. 280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 13.12.2019 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. від 13.12.2019 та зареєстрованого в реєстрі за №2456 позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] (а.с.7,11-12). В зазначеному домоволодінні, крім позивача зареєстрованим також є [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №14593 (а.с.6). [PERSON] залишається зареєстрованим в домоволодінні [ADDRESS] ), що перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю, а тому вона звернулася до суду. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимог ч. 1 ст.\~156\~ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст.\~405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Таким чином права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника. У відповідності до Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За встановлених обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме слід усунути [PERSON] перешкоди в користуванні власністю - домоволодінням [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням домоволодінням [ADDRESS] , що є підставою зняття з реєстрації [PERSON] з житлового приміщення домоволодіння [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог про виселення [PERSON] , то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що відповідач не є і не був членом сім`ї колишнього на теперішнього власників, яким чином був зареєстрований в домоволодіння не відомо, в ньому ніколи не проживав і не проживає. Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн. з кожного.

Outcome: partial