Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору міни земельних ділянок від 15 травня 2017 року та скасування його державної реєстрації, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельних ділянок, визнання незаконною та скасування державної реєстрації іншого речового права, стягнення матеріальних збитків в сумі 70306 грн., та моральної шкоди в сумі 10000 грн. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги і прохає визнати незаконним договір міни земельних ділянок від 15 травня 2017 року та скасувати його, визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON], [INFO], на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,02 га, кадастровий [NUMBER], розташовану на території Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області, стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду в сумі 10000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що його матір [PERSON] була власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,2467 га (рілля), кадастровий [NUMBER], розташованої на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, належної їй на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 26.12.2002 року згідно розпорядженню голови Барвінківської райдержадміністрації Харківської області від 18 грудня 2002 року № 333, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 92. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 22 червня 2009 року секретарем Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківська області Халіною Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 4, згідно якому заповідала [PERSON] зазначену вище належну їй земельну ділянку. 25 липня 2017 року [PERSON],[INFO], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Грушуваською сільською радою Барвінківського району Харківської області, актовий запис № 12 від 27.07.2017 року. На час смерті [PERSON] складений нею заповіт не було змінено чи відмінено. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді зазначеної вище земельної ділянки. 12 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області з заявою про прийняття спадкового майна після смерті [PERSON], і державним нотаріусом була відкрита спадкова справа № 162/2017, індекс справи 02-14. Позивач [PERSON] після смерті [PERSON] отримав всі права спадкодавця, які їй належали, що передбачено цивільним законодавством України. Під час оформлення спадщини 25.09.2017 року на запит нотаріуса Живолуп І.В. з відділу у Барвінківському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області було отримано інформацію за № 29-20-0.23, 1-364/102-17 про те, що земельна ділянка площею 5,2467 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], яка на праві власності належала [PERSON], вже належить на праві власності іншій особі. Дата державної реєстрації речового права на нерухоме майно 15.05. 2017 року. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1242892263204, реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав 20392399. На запит в.о. державного нотаріуса Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області Живолуп І.В. приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистовим С.Ю. було надано дублікат договору міни земельних ділянок від 15.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Числовим С.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2864. Відповідно до цього договору [PERSON],[INFO], міняє належну їй на праві приватної власності згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 86711248, виданому 11.05.2017 державним реєстратором Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області О.В.\~Ляховою, право власності на яку зареєстровано 05.05.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1242892263204, номер запису про право власності 20315145, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,2467 га (рілля), кадастровий [NUMBER], розташовану на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, вартістю 70306 грн. відповідно до звіту про експертну оцінку земельної ділянки від 20.04.2017 року, на належну на праві приватної особистої власності згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 85390282, виданому 20.04.2017 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області М.М. Романенком, право власності на яку зареєстровано 13.04.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1228884663204, номер запису про право власності 20050994, [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,02 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, вартістю 4834 грн. відповідно до звіту про експертну оцінку земельної ділянки від 21.04.2017 року. Обмін здійснюється з доплатою 65472 грн., які отримані [PERSON] від [PERSON] повністю до підписання договору. Договір посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистовим С.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 2864. В подальшому позивач звертався за захистом своїх прав на земельну ділянку до Барвінківського відділення поліції Балаклійського відділу поліції ГУНП в Харківської області, було відкрите кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12017220200000410 від 21.09.2017 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 статті 358 КК України. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого державним реєстратором Ляховою О.В. 14.03.2018 за № 116925009, вбачається, що реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1228884663204, об'єкт - земельна ділянка, кадастровий номер [NUMBER], площа 0,02 га, номер запису про право власності 20392026, дата державної реєстрації - 15.05.2017 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35176463 від 15.05.2017 року. Власник - [PERSON], реєстраційний номер платника податку [NUMBER], паспорт громадянина України серія та номер [NUMBER], виданий 08.07.2013 р. Барвінківським РС ГУДМС України в Харківській області. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку зроблена відповідно до технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок від 27.03.2017 року. Крім того, площа земельної ділянки 0,0162 га має обмеження у використанні, вид обмеження - охоронна зона навколо (вздовж) об'єкту транспорту. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.03.2018 року № НВ-6305718232018, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,02 га, кадастровий номер [NUMBER], 04.04.2017 зареєстрована на праві власності за [PERSON]. З листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 11.07.2018 року № 29-20-9,1-5199/19-18 за підписом в.о. начальника В. Саранча вбачається, що державним кадастровим реєстратором розглянуто заяву від власника земельних ділянок кадастрові номери [NUMBER], [NUMBER] [PERSON] та відповідно до Технічної документації із землеустрою щодо об'єднання земельних ділянок (в окрему земельну ділянку), цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Харківської області, Барвінківського району, Грушуваської сільської ради, було проведено об'єднання земельних ділянок в одну земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER] площею 10,4663 га. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.07.2018 року № НВ-6306235122018, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,4663 га, кадастровий номер [NUMBER], 06.12.2017 зареєстрована на праві власності за [PERSON]. Інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки - технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок від 22.11.2017 року. Позивач посилається на порушення відповідачем [PERSON] статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», а також пункту 15 розділу 10 «Перехідні положення» ЗК України, згідно з яким до набуття чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, а також щонайменше до 1 січня до 2019 року не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Позивач також зазначає, що наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 17.11.2003 р. № 288 передбачено, що обміненими можуть бути тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай». Громадяни можуть отримувати земельні ділянки у власність з підстав та в порядку, визначеними положеннями ЗК України. Оскільки спірний договір міни земельних ділянок від 15.05.2017 року укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв) та з порушенням вимог ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», це є підставою для визнання його недійсним. Позивач та його представник вважають, що оспорюваний договір міни земельних ділянок від 15.05.2017 року був укладений з порушенням чинного законодавства, відповідач є неналежним набувачем майна, а саме земельної ділянки з кадастровим номерами [NUMBER], площею 5,2467 га, розташованої на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, в подальшому об'єднаної в земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 10,4663 га, розташовану на території Грушуваської сільської ради, Барвінківського району, Харківської області та передану [PERSON] відповідно до договору емфітевзису в користування [PERSON] Представник відповідача [PERSON] позов не визнає в повному обсязі, просить в його задоволенні відмовити за необґрунтованістю. Зазначає, що під час укладення договору міни були дотримані всі вимоги закону. Вважає, що до договору міни не підлягає застосуванню Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», оскільки обмін між [PERSON] та [PERSON] відбувся вже сформованими земельними ділянками із наявними кадастровими номерами. Крім того, міна земельних ділянок не заборонена пунктом 15 розділу 10 «Перехідні положення» ЗК України. [PERSON] діяла добровільно і бажала здійснити міну своєї земельної ділянки на земельну ділянку меншого розміру та отримати грошову доплату. Виниклі між [PERSON] та [PERSON] правовідносини щодо укладення договору міни не суперечать підпункту «б» пункту 15 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України і відповідають приписам ст.ст. 203,715,716 ЦК України. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V, практика Європейського суду з прав людини (далі за текстом - ЄСПЛ, Суд) застосовується українськими судами як джерело права. Безпосереднім рішенням, яке стосується питання мораторію на землю, є рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява № 846/16 та 1075/16), у якій Суд встановив порушення статті 1 Протоколу № 1 (захист власності) Європейської конвенції з прав людини. Справа стосувалася скарги двох осіб на державну заборону продажу земельних ділянок сільськогосподарського призначення, яка, на їх думку, порушила їх права на власність як власників таких ділянок. ЄСПЛ встановив, що держава не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та правами власності заявників. ЄСПЛ встановив, що тягар, накладений на двох заявників, був надмірним. Вони постраждали від наслідків нездатності органів влади дотриматися своїх власних крайніх строків, в той час як органи влади надали лише незначні підстави для нездатності обрати менш обмежувальні заходи. Україна не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та інтересами заявників, а також перевищила свої повноваження щодо дискреційності («межі розсуду»). ЄСПЛ наголосив, що справа стосувалася загальної законодавчої ситуації та не обмежувалася лише заявниками. Суд постановив, що Україна повинна вжити відповідні законодавчі або інші заходи для забезпечення справедливого балансу між інтересами власників сільськогосподарських земель та суспільством взагалі. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожна фізична або юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». У Рішенні від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява № 846/16 та 1075/16), що має статус остаточного з 22 серпня 2018 року, Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Протоколу № 1 (захист власності) у відносинах між заявниками і Державою Україна щодо мораторію та його продовження у національному законодавстві (п. 15 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України) щодо заборони відчуження земель сільськогосподарського призначення, що належать їх власникам. Крім того, частиною 2 статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Тобто якщо позивач стверджує, що договір міни укладено з порушенням пп. «б» п. 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, то в силу цієї ж норми закону вказаний договір міни є нікчемним з моменту його укладення, тому немає підстав визнавати його недійсним. Представник відповідача зазначає, що [PERSON] не надано до суду жодного належного та допустимого доказу того, що [PERSON] вчинила якісь неправомірні дії щодо позивача чи його майна. Тому відсутні будь-які підстави для покладання на відповідача цивільної відповідальності за шкоду, у тому числі моральну. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов такого. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] до укладення оспорюваного договору була власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,2467 га (рілля), кадастровий [NUMBER], розташованої на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, належної їй на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 26.12.2002 року згідно розпорядженню голови Барвінківської райдержадміністрації Харківської області від 18 грудня 2002 року № 333, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 92. [PERSON] до укладення оспорюваного договору була власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,02 га, кадастровий [NUMBER], розташованої на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, право власності [PERSON] на яку зареєстровано 13.04.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1228884663204, номер запису про право власності 20050994. Відповідно до договору міни земельних ділянок від 15.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Числовим С.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2864, [PERSON], [INFO], міняє належну їй на праві приватної власності згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 86711248, виданому 11.05.2017 державним реєстратором права на нерухоме майно Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області О.В. Ляховою, право власності на яку зареєстровано 05.05.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1242892263204, номер запису про право власності 20315145, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,2467 га (рілля), кадастровий [NUMBER], розташовану на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, вартістю 70306 грн. відповідно до звіту про експертну оцінку земельної ділянки від 20.04.2017 року, на належну на праві приватної особистої власності згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 85390282, виданому 20.04.2017 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області М.М. Романенком, право власності на яку зареєстровано 13.04.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1228884663204, номер запису про право власності 20050994, [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,02 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, вартістю 4834 грн. відповідно до звіту про експертну оцінку земельної ділянки від 21.04.2017 року. Обмін здійснюється з доплатою 65472 грн., які отримані [PERSON] від [PERSON] повністю до підписання договору. Договір посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистовим С.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 2864. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.03.2018 року № НВ-6305718232018, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,02 га, кадастровий номер [NUMBER], 04.04.2017 зареєстрована на праві власності за [PERSON]. З листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 11.07.2018 року № 29-20-9,1-5199/19-18 за підписом в.о. начальника В. Саранча вбачається, що державним кадастровим реєстратором розглянуто заяву від власника земельних ділянок кадастрові номери [NUMBER], [NUMBER] [PERSON] та відповідно до Технічної документації із землеустрою щодо об'єднання земельних ділянок (в окрему земельну ділянку), цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Харківської області, Барвінківського району, Грушуваської сільської ради, було проведено об'єднання земельних ділянок в одну земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER] площею 10,4663 га. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.07.2018 року № НВ-6306235122018, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,4663 га, кадастровий номер [NUMBER], 06.12.2017 зареєстрована на праві власності за [PERSON]. Інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки - технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок від 22.11.2017 року. В подальшому [PERSON] відповідно до договору емфітевзису передала об'єднану земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER] площею 10,4663 га в користування [PERSON] Згідно ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він отримує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Пунктом «а» частини першої статті 81 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Згідно пп. «б» п. 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається, зокрема, купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Стаття 22 ЗК України визначає землі сільськогосподарського призначення та порядок їх використання. У відповідності до п. а) ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність громадянам для наступного виду використання: - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення може набуватись громадянами, зокрема, у порядку безоплатної приватизації земельних ділянок у порядку ст. 118 ЗК України в межах норм безоплатної передачі або шляхом отримання земельних часток (паїв) у порядку, визначеному Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Тобто земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства чи для ведення товарного сільськогосподарського виробництва є різними земельними ділянками по виду їх використання. А земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, та земельні ділянки, що виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), є різними земельними ділянками по їх способу набуття громадянами. Отже у нормі пп. «б» п. 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України йдеться не лише про різні види використання земельних ділянок, а й про різні джерела набуття права власності на земельні ділянки. Мораторій діє щодо: - земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; - земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства власникам земельних часток (паїв). Мораторій не діє на обмін земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Не підлягає застосуванню до даних правовідносин порядок обміну, встановлений ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Оспорюваний обмін земельними ділянками здійснений в межах норм пп. «б» п. 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, які передбачають право громадян здійснювати обмін земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Тому відсутні підстави стверджувати, що зміст оспорюваного договору міни суперечить вищезазначеним нормам вказаного Закону. Виниклі між [PERSON] та [PERSON] правовідносини щодо укладення договору міни не суперечать підпункту «б» пункту 15 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України і відповідають приписам ст.ст. 203, 715, 716 ЦК України. Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно зі ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання (ст. 716 ЦК України). Пунктом 15 Розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України дозволено, як винятково, здійснення обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч. 1 ст. 79 ЗК України). Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч.ч. 1, 3, 4, 9 ЗК України). Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) (абз. 3 п. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року № 720/95). Преамбулою Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам часток (паїв)» від 5 червня 2003 року № 899-IV передбачено, що цей Закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Частиною першою статті 5 Закону № 899 встановлено, що матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників, оформлюють сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку. Статтею 14 вказаного Закону врегульовано механізм обміну виділених власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належати колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності Обмін між [PERSON] та [PERSON] відбувся вже сформованими земельними ділянками із наявними кадастровими номерами. Тобто, дані правовідносини за своєю суттю не підпадають під правове регулювання Закону № 899, оскільки останній регулює обмін розподіленими між власниками, визначеними в натурі земельними ділянками, але які ще не зареєстровані відповідно до законодавства за власниками, тобто такими земельними ділянками, які не можуть виступати об'єктом цивільних прав згідно чинному законодавству. На противагу цьому, [PERSON] та [PERSON] обміняли земельні ділянки, які зареєстровані відповідно до законодавства і виступають об'єктом цивільних прав. З огляду на вищевказане, процедура міни вищезазначених земельних ділянок є законним правом сторін - власників земельних ділянок, та на підставі їх вільного волевиявлення може бути використане ними за їх взаємною згодою. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V, практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права. ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те. чи відбувається порушення ст. 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом ст. 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна. На відміну від розуміння інституту права власності, характерного для України, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» набагато ширше й у контексті ст.1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно», але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи). ЄСПЛ виходить із того, що положення ст. 1 Першого протоколу містить три правила: а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних органів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути майно або майнове право, які в практиці ЄСПЛ дістають правову охорону як майно. Поняття «законні очікування» слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності». Безпосереднім рішенням, яке стосується питання мораторію на землю, є рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява № 846/16 та 1075/16), у якій Суд встановив порушення державою Україна статті 1 Протоколу № 1 (захист власності) Європейської конвенції з прав людини. Справа стосувалася скарги двох осіб на державну заборону продажу земельних ділянок сільськогосподарського призначення, яка, на їх думку, порушила їх права на власність як власників таких ділянок. ЄСПЛ зауважив, що після падіння Радянського Союзу Україна переважно роздавала земельні ділянки сільськогосподарського призначення особам, які раніше працювали в колгоспах, але запровадила передбачувану тимчасову заборону продажу таких земельних ділянок, відому як «мораторій на землю». Уряд стверджував, що цей захід перешкоджав зосередженню земельних ділянок в декількох руках, зупиняв збідніння населення сільської місцевості та надавав змогу переконатися, що земля залишалася оброблюваною. Проте ЄСПЛ встановив, що держава не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та правами власності заявників. Суд зазначив, що жодна інша держава Ради Європи не мала таку заборону і посилався на невідповідність підходу України до завершення мораторію. Було також незрозуміло, чому менш обмежувальний захід не був ефективним для досягнення тієї ж мети. Ключовим фактором для виявлення ЄСПЛ порушення прав власності заявників було те, що Україна послідовно ставила мету надання дозволу на придбання та продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення після створення інфраструктури ринку. Проте, всупереч оголошеній меті, початковий мораторій був продовжений декілька разів і зараз розглядається з усіма практичними цілями як невизначений, незважаючи на періодичні крайні строки для того, щоб законодавчий орган врегулював це питання, але ці строки не були виконані. Це свідчить про відсутність послідовності органів влади. ЄСПЛ взяв до уваги твердження уряду щодо необхідності обмеження, наприклад, запобігання збідніння сільського населення, уникнення зосередження землі в руках декількох груп, таких, як багаті особи або ворожа держава, а також припинення вилучення з обробки. Проте в першому твердженні не був врахований той факт, що заявники мешкали в місті та не бажали займатися сільським господарством. Крім того, законодавчий орган не виявив, що заборона була необхідною для досягнення поставленої мети щодо сільського населення взагалі, але її метою було надання достатньої кількості часу для прийняття необхідного законодавства. Наступні дві мети, наведені урядом, можливо досягти за допомогою інших законів, у тому числі тих, що вже зареєстровані в Україні, такі як обмеження кількості земельних ділянок та податки, які, як виявляється, сприяють обробці землі. Жодна інша держава Ради Європи не мала такої загальної заборони, в тому числі подібні країни з перехідною економікою, які використовують інші закони для досягнення цілей, наведених урядом. Завданням ЄСПЛ не було визначення того, чи вибір України був найкращим рішенням, але в ситуації, коли держава поставила собі за мету добре регульований ринок продажу землі, вона повинна надавати підстави для більш обмежуючого рішення, що вона не змогла виконати у будь-який послідовний спосіб. ЄСПЛ встановив, що тягар, накладений на двох заявників, був надмірним. Вони постраждали від наслідків нездатності органів влади дотриматися своїх власних крайніх строків, в той час як органи влади надали лише незначні підстави для нездатності обрати менш обмежувальні заходи. Україна не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та інтересами заявників, а також перевищила свої повноваження щодо дискреційності («межі розсуду»), ЄСПЛ наголосив, що справа стосувалася загальної законодавчої ситуації та не обмежувалася лише заявниками. Суд постановив, що Україна повинна вжити відповідні законодавчі або інші заходи для забезпечення справедливого балансу між інтересами власників сільськогосподарських земель та суспільством взагалі. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожна фізична або юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення не применшують права держави забезпечувати виконання таких законів, які є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». У рішенні по справі «Гайдук та інші проти України» (остаточна ухвала щодо прийнятності заяв № 45526/99, поданих [PERSON] та іншими проти України від 2 липня 2002 року) ЄСПЛ зазначив, що стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми. Перша норма загального характеру викладає принцип поваги до власності; вона сформульована в першому реченні першої частини. Друга норма стосується позбавлення власності за певних умов; вона сформульована в другому реченні тієї самої частини. Щодо третьої норми, то нею визнається можливість держави регулювати використання майна відповідно до загальних інтересів та із запровадженням законів, які держави вважають необхідними для цього. У частині другій статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод йдеться лише про право держави забезпечувати виконання таких законів, які є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном. Натомість можливість існування обмежень правомочностей власника щодо розпорядження належним майном Конвенцією не передбачена. Європейський суд з прав людини наголошував, зокрема, на тому, що необхідною ознакою майна є його відчужуваність, що ґрунтується на висловленій у Рішенні ЄСПЛ правовій позиції, згідно з якою «право відчужувати власність є традиційним і фундаментальним аспектом власності» («Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium), рішення від 27 квітня 1979 року, п.п. 50, 63). Право відчужувати належні громадянам земельні ділянки закріплено також частиною 1 статті 90 Земельного кодексу України, в якій зазначається, що власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Разом з тим, мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, що передбачений пунктами 14, 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, обмежує конституційні права громадян України щодо можливості відчуження належних їм на праві приватної власності земельних ділянок, які гарантуються Конституцією України і нормами Земельного кодексу України, та суперечить статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З практики ЄСПЛ вбачається, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах «Пайн Белі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх. принаймні, «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»). На момент прийняття Земельного кодексу України у 2001 році власники земельних ділянок сільськогосподарського призначення мали правомірні очікування щодо можливості вільного розпорядження своєю власністю, зважаючи на завершення дії мораторію у 2005 році, як було зазначено у першій редакції пунктів 14, 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України. Однак, неодноразове продовження дії мораторію призвело до порушення майнових прав громадян України у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права розпорядження майном, що є об'єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та національним законодавством України. Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном (розпорядження землею сільськогосподарського призначення) у даному випадку не є виправданим, оскільки, як підкреслив ЄСПЛ у рішенні «Зеленчук та Цицюра проти України», тягар, накладений на двох заявників, був надмірним. Вони постраждали від наслідків нездатності органів влади дотриматися своїх власних крайніх строків, в той час як органи влади надали лише незначні підстави для нездатності обрати менш обмежувальні заходи. Україна не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та інтересами заявників, а також перевищила свої повноваження щодо дискреційності («межі розсуду»). Тобто, держава, з часу введення дії мораторію, не змогла забезпечити протягом багатьох років належного механізму реалізації права власності на землі сільськогосподарського призначення. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст. 8 Конституції України). Складовими частинами верховенства права є принципи правової визначеності та пропорційності. Принцип правової визначеності вимагає, передусім, ясності й однозначності як формулювання, так і застосування правової норми та забезпечення того, щоб правомірні очікування суб'єктів правовідносин щодо наслідків (правового результату) своєї поведінки залишалися передбачуваними. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (пункт 5.4 мотивувальної частини Рішення від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005). Дотримання принципу правової визначеності з метою збереження стабільності правового регулювання та передбачуваності законодавчої політики повинно враховуватись законодавцем як при прийнятті нових законів, так і при внесенні змін до існуючих законодавчих актів. Зокрема, це стосується і принципів правового регулювання у сфері земельних правовідносин, які повинні забезпечувати врахування всіх особливостей землі як об'єкта власності Українського народу та суспільних відносин, що виникають у зв'язку з реалізацією громадянами конституційного права власності на землю. Проте, всупереч зазначеному, оспорювані норми пунктів 14, 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, якими було продовжено мораторій на продаж чи іншим способом відчуження земель сільськогосподарського призначення до врегулювання на законодавчому рівні процедури обігу земель сільськогосподарського призначення та розроблення необхідних нормативно - правових актів, але не раніше 1 січня 2019 року, жодним чином не забезпечують передбачуваності правовідносин щодо реалізації громадянами правомочностей щодо розпорядження належними на праві приватної власності земельними ділянками сільськогосподарського призначення, чим порушується принцип верховенства права, закріплений у статті 8 Конституції України. За основу запровадження заборон на відчуження земель сільськогосподарського призначення взято формальний («до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення»), а не змістовний критерій, який є обов'язковим для встановлення відповідності таких заборон принципу верховенства права. Незважаючи на те, що втручання у здійснення права власності передбачено законодавчим актом (пункти 14, 15 розділу X Земельного кодексу України), таке втручанням не може бути визнано допустимим і пропорційним в розумінні статті 1 Протоколу 1 Конвенції, оскільки відсутність часових меж дії норм-заборон пунктів 14, 15 розділу X Земельного кодексу України, які було запроваджено у 2001 році, підриває ідею правової визначеності (передбачуваності) та принцип верховенства права. Таке втручання держави в реалізацію права власності фізичних та юридичних осіб на землю також є непропорційним, оскільки, незважаючи на те, що власники земельних ділянок та паїв несуть реальні економічні збитки (неринкова орендна плата, неможливість розпорядження своїм майном), такі обмеження не супроводжуються будь-яким відшкодуванням з боку держави. Межі втручання законодавчого органу в сферу права приватної власності та свободи підприємницької діяльності у вигляді обмежень і заборон в їх системно-логічному зв'язку із нормою частини 1 статті 8 Конституції України, якою проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, повинні відповідати критерію пропорційності як елементу верховенства права. При здійсненні оцінки пропорційності слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети, що переслідується, за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав та свобод людини. Обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Отже, заборона внесення права на земельну частку (пай) до статутних капіталів господарських товариств та відчуження земельних ділянок, яка діє з 2001 року, є непропорційним обмеженням права приватної власності на землю та права на підприємницьку діяльність. Європейський суд з прав людини у п. 150 Рішення від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява № 846/16 та 1075/16) зазначив, що Держава - відповідач повинна прийняти необхідні законодавчі та/або інші загальні заходи для забезпечення справедливого балансу між інтересами власників сільськогосподарських земель з одного боку та загальними інтересами суспільства з іншого, у відповідності з принципами захисту прав власності в рамках Конвенції. У Рішенні від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява № 846/16 та 1075/16). що має статус остаточного з 22 серпня 2018 року, Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Протоколу № 1 (захист власності) у відносинах між заявниками і Державою Україна щодо мораторію та його продовження у національному законодавстві (п. 15 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України) стосовно заборони відчуження земель сільськогосподарського призначення, що належать їх власникам. За приписами ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Крім того, слід зазначити, що частиною 2 статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Тобто якщо позивач стверджує, що договір міни укладено з порушенням пп. «б» п. 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, то в силу цієї ж норми закону вказаний договір міни є нікчемним з моменту його укладення, тому не має підстав визнавати його недійсним. Як вказав Пленум Верховного суду України у пункті 4 постанови від 06.11.09 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219. частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує, їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини, що свідчать про недійсність правочину, відповідач же надав докази на підтвердження своїх заперечень. Крім того, суд зазначає, що після уточнення позовних вимого представник позивача просив визнати незаконним договір міни земельних ділянок від 15 травня 2017 року та скасувати його, ці вимоги він підтвердив і в судових дебатах. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. І лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, потерпіла особа не звертається з усіма передбаченими вимогами до суду, а обирає саме той засіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу. За обставин, викладених в позовній заяві, ЦК України передбачено відповідний обставинам спосіб захисту майнового права - визнання правочину недійсним. Позивачем же обрано спосіб захисту, який не тільки не передбачений ні ЦК України, ні іншими законами України, ні договором, а суперечить засадам цивільного законодавства - визнання незаконним договору міни земельних ділянок від 15 травня 2017 року та його скасування, тому і в силу цього така позовна вимога не може бути задоволена. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.# Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. [PERSON] не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, що [PERSON] вчинила якісь неправомірні дії щодо позивача чи його майна. Крім того, вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про визнання незаконним договору міни земельних ділянок від 15 травня 2017 року та його скасування, яка не підлягає задоволенню. Тому відсутні будь-які підстави для покладання на відповідача цивільної відповідальності за моральну шкоду. Позовна вимога щодо скасування державної реєстрації права власності [PERSON], [INFO], на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,02 га, кадастровий [NUMBER], розташовану на території Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області, по - перше, є похідною від вимоги про визнання незаконним договору міни земельних ділянок від 15 травня 2017 року та його скасування, яка не підлягає задоволенню, а, по - друге, не стосується відповідача [PERSON], тому теж не підлягає задоволенню. Сторонами договору міни дотримано вимоги цивільного законодавства під час укладання даного договору, а тому позовні вимоги про визнання договору міни незаконним є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Статтею 12 ЦГІК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідачем доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, позивачем же не доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. У відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору.

Outcome: dismissed