Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Мотивуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що 13.11.2017 р. о 12 год. 30 хв. в м. Ужгороді по вул. Кошового відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen Polo» державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу марки «Volkswagen Touran» державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] , внаслідок чого було пошкоджено транспортний засіб марки «Volkswagen Touran» державний реєстраційний номер [NUMBER] . Позивач вказує, що дана дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення [PERSON] . Правил дорожнього руху , за що постановою Ужгородського міськрайонного суду [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП та визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. Внаслідок даної пригоди потерпіла особа - позивач [PERSON] зазнав матеріальних збитків завданої ушкодженням автомобіля, у розмірі 2700,00 грн. що підтверджується Рахунком № 15 від 14.11.2017 року. Позивач вказує, що на час подання позову до суду він жодного відшкодування зі сторони відповідача [PERSON] не отримував. Окрім майнової шкоди, завданої ушкодженням автомобіля позивач посилається на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, йому завдано також моральну шкоду, яку оцінює в сумі 5000, 00 грн., яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав внаслідок пошкодження свого майна , втраті почуття спокою, порушення звичайного способу життя. Оскільки позивачу завдано матеріального збитку внаслідок пошкодження транспортного засобу марки «Volkswagen Touran» державний реєстраційний номер [NUMBER] , а водій автомобіля марки «Volkswagen Polo» - [PERSON] визнаний винним у скоєнні ДТП, в добровільному порядку відповідач [PERSON] завдану шкоду не відшкодував, з посиланням на викладене, а також на норми ст.ст. 22, 23 ,1167,1187 ЦК України, просить суд ухвалити рішення яким стягнути з [PERSON] на користь його користь суму завданих матеріальних збитків в розмірі 2700,00 грн. та завдану моральну шкоду в сумі 5000, 00 грн., яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав внаслідок пошкодження свого майна . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Надіслав суду письмовий відзив, відповідно до якого зазначає, що між ним - [PERSON] та Страховою компанією «ТАС» укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/4560295. При пред`явленні позовних вимог про відшкодування завданої шкоди внаслідок ДТП безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку передбаченому ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Не пред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до особи , яка завдавала шкоди у відповідному розмірі. Позивач зазначає, що позивач не пред`являє вимоги до страхової компанії " ТАС". Зазначає, що в день вчинення ДТП - 13.11.2017 року, позивач категорично відмовився від послуг страхової компанії. Окрім того, вважає, що копія рахунку № 15 від 14.11.2017 року не може бути належним доказом. Відтак просить суд відмовити у задоволенні позову. 06.08.2018 року відповідачем подано до суду відзив та заперечення по справі. 18.09.2019 року відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 18 липня 2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження по справі (суддя [PERSON]). Відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату суду за № 1109 від 16.10.2018 р. у зв`язку із звільненням судді Ужгородського міськрайонного суду [PERSON] матеріали справи були передані для повторного автоматичного перерозподілу. 30.11.2018 р. ухвалою судді Бенца К.К. прийнято справу до свого провадження. Заслухавши вступне слово позивача [PERSON] , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що між відповідачем [PERSON] та СК "ТАС" було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого було застраховано відповідальність власника транспортного засобу марки «Volkswagen Polo» державний реєстраційний номер [NUMBER] ,/ поліс № АК 4560295 /. Строк дії договору до 17.04.2018 року і на момент настання дорожньо-транспортної пригоди був діючим , вказані обставини стверджуються даними довідки про дорожньо - транспортну пригоду від 27.03.2018 року. Як встановлено судом, 13.11.2017 р. о 12 год. 30 хв. в м. Ужгороді по вул. Србранецькій відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen Polo» державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу марки «Volkswagen Touran» державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 08.02.2018 р. у справі №308/11663/17 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме у вчиненні ДТП, що мала місце 13.11.2017 р. о 12 год. 30 хв. та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі наведеного, суд вважає, що вина відповідача [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлена та повністю доведена судовим рішенням і в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України доведення не потребує. Вищевказане ДТП, як стверджує позивач, призвело до завдання транспортному засобу «Volkswagen Touran» державний реєстраційний номер [NUMBER] механічних пошкоджень. Відповідно до рахунку № 15 від 14.11.2017 року , виданого ФОП [PERSON] вартість ремонтних робіт транспортного засобу «Volkswagen Touran» державний реєстраційний номер [NUMBER] становить 2700,00 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного. Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування"). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України "Про страхування"). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України "Про страхування"). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Cтаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України "Про страхування", з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Відтак, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі N 6-2587цс15 (Постанова N 6-2587цс15), відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи при цьому правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц , суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідача судових витрат суд не вбачає. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed