Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Позивач ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивував тим, що 01.12.2010 року між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, за яким банк надав відповідачеві кредит в сумі 1000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умовами якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач [PERSON] не повернув своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору та станом на 31.07.2017 року має заборгованість 27416.01 гривні, яка складається з наступного: 2536.29 грн. заборгованість за кредитом; 20198.01 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2900,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф(фіксована частина);1281.72 грн. - штраф(процентна складова). Прохають стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 27416.01 гривні за кредитним договором № б/н від 01.12.2010 року, а також судовий збір в розмірі 1600 грн. В судовому засіданні представник позивача Люмах А.О. обставини викладені в позові підтвердив, прохав позов задовольнити. Також додатково пояснив, що відповідачу [PERSON] протягом договірних відносин було видано три пластикові картки: 02.12.2010 року - Зарплатна картка; 21.12.2010 року - Кредитка «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; 21.08.2013 року - Перевипущена раніше видана карта. Кредитні кошти надавались саме на рахунок Кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 21.12.2010 року. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, прохав відмовити в його задоволенні за безпідставністю, пояснивши, що відповідачем [PERSON] було повністю погашено заборгованість, навіть сплачено більшу суму та здано картку працівнику банку. Вважає, що позов ґрунтується на штучно створеній заборгованості, шляхом включення до розрахунку «заднім числом» комісії банку, котра відсутня в розрахунку з 2010 року по середину 2013 року. Вперше комісія включена до розрахунку 01.07.2013 року - початку періоду, коли відповідач активно гасив заборгованість, та застосовувалась до 01.05.2014 року. Після чого комісійні нарахування припинились. [PERSON] підписував виключно заяву-анкету на отримання зарплатної картки від 02.12.2010 року та не підписував «Умови та правили надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» . Факт отримання Кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 21.12.2010 року відповідачем [PERSON] також заперечив, постільки він отримував лише зарплатну картку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Судом встановлено, що згідно матеріалів позовної заяви 01.12.2010 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, за яким банк надав відповідачеві кредит в сумі 1000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 31.07.2017 року кредитні кошти відповідачем не повернуто. Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 01.12.2010 року заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем становить 27466, 02 грн. разом з процентами, пенею, штрафом. (а.с.4-6). Також встановлено, що "Умови та правила надання банківських послуг", "Правила користування платіжною карткою" та "Тарифи банку", які містяться в матеріалах справи, та на які посилається позивач не містять підпису позичальника [PERSON] (а.с.7-32). Такі умови/правила/тарифи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Вони не містять домовленості сторін щодо встановлення розміру кредиту, терміну його повернення, розміру та підстав нарахування відсотків, комісій, штрафу та пені, в тому числі і надана до суду анкета - заява позичальника від 01.12.2010 року. За таких умов суд вважає, що при укладенні договору шляхом підписання відповідачем вищевказаної анкети-заяви його сторонами не були погоджені такі умови договору як розмір кредиту, термін його повернення, підстави та умови нарахування відсотків, сплати комісій, штрафу та пені. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, представлені банківською установою умови, правила та тарифи надання кредиту не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови/правила/тарифи не містять підпису позичальника, не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови/правила/тарифи розумів позичальник при підписанні відповідної заяви позичальника, що умови/правила/тарифи містили в момент підписання заяви позичальника саме заявлені банківською установою розміри та підстави для нарахування відсотків, комісій та пені, або ж в подальшому такі умови/правила/тарифи не змінювались. Вказана правова позиція була висловлена: - в Постанові Верховного суду від 11 липня 2018 року по справі № 356/1261/16-ц; - в Постанові Верховного суду від 06 червня 2018 року по справі № 754/13763/15-ц; - Постанова від 10 травня 2018 року по справі № 239/100/15-ц; - Постанова від 18 квітня 2018 року по справі № 234/10860/16-ц; - Постанова від 06 березня 2018 року, справа № 308/4155/14-ц; - Постанова від 21 лютого 2018 року справа № 203/5497/13-ц; - Постанова від 14 лютого 2018 року справа № 578/132/16-ц; До аналогічних висновків приходив і Верховний суд України у справах №6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15. Представник позивача в судовому засіданні щодо причин відсутності відповідних положень в наявній редакції Правил повідомив, що правила постійно змінюються та він не може пояснити на яку саме редакцію Правил спирався Банк при підготовці позовної заяви, та яка редакція діяла на час підписання Кредитного договору. Зазначене пояснення також підтверджує протиправність вирішення спору виходячи з непідписаних [PERSON] Умов та правил надання банківських послуг, оскільки фактично не тільки відповідачу, але і суду не надано актуальної редакції цього документа на дату укладення Кредитного договору, що позбавило суд можливості визначитись з обґрунтованістю позовних вимог. Відповідно до довідки наданої позивачем між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір №б/н від 01.12.2010 року, за яким було надано наступні кредитні картки: 02.12.2010 року - картка [NUMBER]; 21.08.2013 року - картка [NUMBER]. Дана довідка спростовує пояснення представника позивача в судовому засіданні про те, що 21.12.2010 року відповідачу видавалась Кредитна картка «Універсальна 55 днів пільгового періоду», і саме з цієї кредитки здійснювалось зняття кредитних коштів, та нараховувалась заборгованість згідно Тарифів Банку. Суду не надано будь-яких інших доказів отримання відповідачем кредитних коштів або можливості отримання кредитних коштів. Наявний в справі «Розрахунок заборгованості» станом на 31.07.2017 року не містить відомостей про посадову особу, яка його складала, та не є належним доказом надання кредиту, оскільки відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому суд не вбачає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, пені, зазначені в розрахунку, є правильними. За викладених обставин суд вважає, що позивачем не надано належних доказів, які містять інформацію щодо предмету доказування, оскільки на підставі доданих до позовної заяви додатків неможливо встановити факт отримання відповідачем кредитних коштів, їх дійсну суму, повернутого боргу відповідачем та залишок боргу на час розгляду справи. В зв'язку з тим, що позивачем проігноровано ухвали Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03.05.2018 року та від 21.06.2018 року, не надано відомості про відкриті на ім'я відповідача банківські рахунки, неможливо перевірити доводи позивача про надання [PERSON] Кредитної картки «Універсальна» від 21.12.2010 року, та отримання кредитних коштів з неї. Надана на виконання ухвали суду Виписка за картковим рахунком 5457082300763716 за період з 01.01.1999 року по 22.05.2018 рік, включає операції з 25.12.2010 року по 30.04.2018 року, при тому, що картка з зазначеним номером припинила свою дію 21.08.2013 року, що ставить під сумнів достовірність Виписки. Крім того, Виписка надана в електронному вигляді, не завірена належним чином, не містить будь-яких відомостей та не підписана особою яка має право на її складення, а тому не може бути належним доказом в силу ч.2 ст. 95 ЦПК України (Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього). Наявні в справі інші докази (Розрахунок заборгованості за договором б/н від 01.12.2010 року, Анкета заява, Витяг з Тарифів) - містять суперечливі відомості щодо процентної ставки, та спростовують один одного, а саме: - «Розрахунок заборгованості за договором б/н від 01.12.2010 року» складений виходячи з процентних ставок: 30% з 21.12.2010 року, 34.8% з 01.09.2014 року, 43.2% з 01.04.2015 року; - Доданий до позову «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна 30 днів пільгового періоду» - містить процентну ставку в розмірі 36%; - «Витягу з Тарифів…» суперечить досліджений в судовому засіданні Оригінал довідки про умови кредитування від 21.12.2010 року де вказані умови кредитування зовсім іншого кредитного продукту - Кредитна карта «Універсальна 55 днів пільгового періоду», з іншим розміром процентної ставки. Крім того судом встановлено, що щомісячні нарахування заборгованості відповідачу [PERSON] здійснювались позивачем виходячи з процентної ставки в розмірі 195.6%, що є незаконним, та суперечить як позову, так і всім доказам в сукупності, що надані позивачем. Згідно ухвал Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03.05.2018 року та від 21.06.2018 року, за клопотанням відповідача, у позивача витребовувались відомості, однак ухвали були виконані позивачем лише частково та не було надано належних доказів. Ненадання зазначених відомостей позбавило суд можливості перевірити доводи позивача про те, що відповідач окрім зарплатних карток від 02.12.2010 року (перевипущена 21.08.2013 року) отримував Кредитну карту «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 21.12.2010 року. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. За таких обставин суд приходить до висновку щодо недоведеності позивачем факту виконання ним умов договору про надання кредитного ліміту відповідачу. Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed