Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України м. Вінниці про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров"я на виробництві. Позовні вимоги мотивовано тим, що у 2003 році [PERSON] працював менеджером складу готової продукції та доставки на підприємстві з іноземними інвестиціями «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед». В його посадові обов'язки входило прийняття тогової продукції та відправлення її в торгові точки. 23 липня 2003 року, під час виходу з офісу для передачі документів водієві та роз'яснення йому маршруту слідування, позивач підійшов до сходів рампи, зачепився за відбійник та впав з рампи. В результаті цього, він був доставлений до лікарні, де встановлено діагноз - вторинно-відкритий перелом лівої ліктьової кістки зі зміщенням, переломом - вивих головки променевої кістки, пошкодження внутрішнього меніску правого колінного суглобу. [PERSON] зазначає, що йому було встановлено 40% втрати працездатності та призначено третю групу інвалідності. Так, з пошкодженням здоров'я позивачу було завдано тяжкі фізичні та глибокі моральні страждання, оскільки кардинально змінився його звичайний уклад життя, що вимагає великих зусиль для організації свого життя й відновлення здоров'я та значного матеріального забезпечення. З часу настання нещасного випадку, [PERSON] відчуває себе хворим, не здатний самостійно рухатись та обмежений до трудової діяльності. Таким чином, йому була завдана моральна шкода на суму 256 000,00 грн., яка виникла 09.08.2004 року. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України м. Вінниці на його користь кошти в розмірі 256 000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на виробництві. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково, надав письмові заперечення та пояснив, що відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» встановлення факту моральної шкоди здійснюється за поданням відповідного висновку медичних органів, а суму моральної шкоди встановлюють лише в судовому порядку. Так, в рішенні МСЕК від 17.07.2004 року факт моральної шкоди не встановлювався. Згідно акту про нещасний випадок на виробництві, позивач є винним в тому, що стався нещасний випадок і ним було отримано травму, тому спричинення моральних страждань було спровоковано ним особисто. З розміром відшкодування моральної шкоди, представник не погоджується та вважає, що за основу розрахунку потрібно брати розмір мінімальної заробітної плати, що діяла на момент встановллення ступеня втрати працездатності Медико-соціальною експертною комісією. Також представник зазначає, що [PERSON] не користується встановленим санаторно-курортним і медикаментозним лікуванням, до відповідача із заявою про відшкодування моральної шкоди не звертався. Просив частково відмовити [PERSON] у задоволенні позову щодо стягнення з відділення ВФ ФССНВ України у м. Вінниці кошти в розмірі 256 000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на виробництві та задовлльнити розмір моральної шкоди в розмірі 40 000,00 грн. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] з 29.05.2000 року працював менеджером складу готової продукції та доставки на підприємстві з іноземними інвестиціями «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (а.с. 35-37). В його посадові обов'язки входило прийняття тогової продукції та відправлення її в торгові точки. Згідно акту № 04/03 про нещасний випадок на виробництві, затвердженого Генеральним директором підприємства з іноземними інвестиціями «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» [PERSON] 04.09.2003 року, суд вбачає, що 23 липня 2003 року по розпорядженню директора філії [PERSON] [PERSON] вийшов на роботу в нічну зміну. Біля 24.00 год. [PERSON] вийшов з офісу і пішов до сходів рампи для передачі документів водієві та роз'яснення йому маршруту слідування. Прохід на рампі в той час був заставлений ящиками та продукцією, позивач підійшов до сходів рами зачепився за відбійник і впав з рампи. Охоронник [PERSON] надав йому першу медичну допомогу та викликав швидку допомогу. [PERSON] був доставлений до міської клінічної лікарні №2, де його прооперували. Причинами нещасного випадку є незадовільний технічний стан виробничих об'єктів та невиконання посадових інструкцій. Діагноз за листом непрацездатності: вторинно-відкритий перелом в/з лівої кістки, вивих головки променевої кістки.Особою, яка допустила порушення законодавства про охорону праці є [PERSON] (а.с. 3-4). Відповідно до довідки Вінницької міжрайонної МСЕК № 047873 від 17.07.2015 року, [PERSON] є інвалідом третьої групи та втратив 40% професійної працездатності. Потребує медикаментозного та санаторно-курортного лікування. Причина інвалідності - трудове каліцтво (а.с. 6, 7). Довідкою Вінницької міжрайонної МСЕК серії 12ААА №047873 від 17.07.2015 року [PERSON] встановлено 40% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності (а.с. 6). Відповідно до довідки Вінницької міжрайонної МСЕК №047873 від 17.07.2015 року [PERSON] надано третю групу інвалідності у зв'язку з трудовим каліцтвом, строком до серпня 2017 року (а.с. 7). Зазначені факти, не заперечуються сторонами та не потребують доказування відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Статтею 55 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Таким чином, зазначеними доказами підтверджено факт заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки ним внаслідок нещасного випадку на виробництві повністю втрачено можливість до повноцінного життя. Так, він є інвалідом третьої групи, не може працювати внаслідок 40% втрати працездатності, не може себе самостійно обійти у побуті. Вказане переконує суд у тому, що внаслідок фізичного болю, душевних страждань, яких позивач [PERSON] зазнав у зв'язку з каліцтвом та ушкодженням здоров'я, йому заподіяно моральну шкоду. Згідно ст.ст. 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV (в редакції, що діяла на момент первісного встановлення стійкої втрати працездатності), у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди; відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат; сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку; при цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. З огляду на вищевказані норми Закону, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року №-3235-ІУ зупинено на 2006 рік дію абзацу 4 ст.1 Закону № 1105-ХІУ в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей, підпункту «е» пункту 1 частини 1 ст.21, частини 3 ст.28 та частини 3 ст.34 Закону № 1105- ХІУ, а також згідно п.22 ст.71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року №-489-У, який набрав чинності з 1 січня 2007 року, з метою приведення окремих норм законів у відповідність з цим Законом зупинено на 2007 рік дію абзацу 4 ст.1 в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку, підпункту «е» пункту 1 частини 1 ст.21, частини 3 ст.34 Закону № 1105-ХІУ. Таким чином, право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло ще до набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік». Крім того, згідно рішень Конституційного Суду України №6-рп\\2007р. від 09.07.2007р.; № 10-рп\\2008 р. від 22.05.2008р., Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію, чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина». Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Отже, право застрахованої особи на отримання страхових виплат (в тому числі відшкодування моральної шкоди) виникає під час дії законодавчих актів, які встановлювали право на отримання цих виплат. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на підставі відповідних аналізів судової практики, здійснених апеляційними судами, та правових позицій Фонду соцстраху, у зв'язку із зверненням директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України проаналізовано судову практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я. У вказаному аналізі судової практики зазначено, що при вирішенні питання про право потерпілого на відшкодування моральної шкоди суди правильно виходили із вимог статей 21, 28, 34 Закону № 1105-/ХІV в їх сукупності, якими передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК). Таким чином, у разі коли право на відшкодування моральної шкоди виникало у позивача до 01 січня 2006 року, тобто до набрання чинності як Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, та Законом України № 717-V потерпілі мали право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соцстраху, незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення. Така правова позиція узгоджується із судовими рішеннями Верховного Суду України, які є обов'язковими для всіх судів України (стаття 360-7 ЦПК України), та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і відповідає положенню статті 58 Контитуції України. Так, за загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову. Виходячи з того, що право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з 09.08.2004 року (перший огляд МСЕК), дія Закону України «Про державний бюджет на 2008 рік», яким внесені зміни в Закон України № 1105-ХІУ щодо припинення відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку з 1 січня 2008 року» на дані правовідносини не поширюється. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року N 1-рп/2004 у справі N 1-9/2004 крім іншого, роз'яснено, що поряд із відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди передбачено статтею 1 Закону і є одним із способів захисту особистих немайнових прав працівника. Одним із основних принципів страхування від нещасного випадку відповідно до абзацу третього статті 5 Закону є своєчасне та повне відшкодування шкоди страховиком. До страхових виплат належить, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові,який не втратив професійної працездатності. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової суми за моральну шкоду від Фонду соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. Відповідно до статей 23, 1167 ЦК України, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Отже, ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Разом з тим, частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи вищевказане суд приходить до переконання, що відповідач зобов'язаний відшкодувати моральну шкоду позивачу. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить з роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно якої розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги те, що позивач в працездатному віці зазнав сильних глибоких фізичних, душевних страждань, ушкодження його здоров'я мають не відновлювальний характер, а його життя докорінно змінилось. Позивач не може себе самостійно обійти, ушкодження його здоров'я не дають йому змоги вести повноцінне життя. Моральна шкода спричинена порушенням його особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Вказане в сукупності з обставинами нещасного випадку переконують суд в обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для стягнення моральної шкоди в розмірі 75 000,00 грн. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України м. Вінниці про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров"я на виробництві частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає частковому задоволенню. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Так, у відповідності до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Однак, відповідно до п. 18 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», органи Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та Фонду соціального страхування України звільнено від сплати судого збору. Таким чином, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial