Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

09 жовтня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 6411, відповідно до умов якого позивач надав відповідачеві кредит на споживчі потреби у розмірі 103 500 гривень, строком на 10 років зі сплатою 16% річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 08 жовтня 2017 року. В забезпечення виконання боржником зобов'язань за кредитним договором 09 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок [ADDRESS] Отримавши кредитні кошти на умовах повернення, строковості та платності, [PERSON] систематично порушував свої договірні зобов'язання, щодо строків повернення кредиту, процентів за його користування, пені, що призвело до виникнення простроченої заборгованості. Відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» тип банку змінено на публічне акціонерне товариство. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 18 березня 2015 року солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь Банку було стягнуто 118 098 гривень 81 копійку простроченої заборгованості, інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості та 3 % річних. Рішення набрало чинності 31 березня 2015 року і на даний час не виконано. Відповідач продовжує ухиляється від виконання своїх зобов'язань за договором у результаті чого станом на 01 грудня 2016 року утворилась заборгованість за Договором кредиту на загальну суму 337 581 гривня 98 копійок, яка складається із: - основного боргу - 9 487 гривень, 50 копійок; - основного простроченого боргу - 74 163 гривні 67 копійок; - процентів за користування кредитними коштами - 69 572 гривні 84 копійки; - пені - 66 768 гривень 34 копійки; - 3 % річних від прострочених сум заборгованості за кредитом - 13 852 тисячі 81 копійка; - суми інфляційних втрат - 103 736 гривень 82 копійки. Набувши право на звернення стягнення на предмет іпотеки, Банк 06 січня 2017 року звернувся до суду з відповідним позовом, зокрема, просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу Банком будь-якій особі-покупцеві; до моменту продажу надати Банку предмет іпотеки в оперативне управління; виселити відповідачів; стягнути з відповідачів судові витрати. 15 лютого 2017 року представник позивача (а.с. 78-79) подав до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просив їх задовольнити та не заперечив проти винесення заочного рішення (а.с. 91, 92-93). Відповідачі у справі у судові засідання, призначені на 26 січня 2017 року та 15 лютого 2017 року не з'явилися. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Позивач зазначив адресу проживання відповідачів [ADDRESS] (а.с. 2). Відповідно до інформації відділу адресно-довідкової роботи УДМС України у Вінницькій області (а.с. 71-73), відповідачі зареєстровані у [ADDRESS] та [ADDRESS]. В той же час, як слідує із штампів про зерєстроване місце проживання у паспортах громадянина України (а.с. 33, зворот а.с. 34), всі відповідачі зареєстровані у [ADDRESS] Однак, судові повістки, направлені за вказаною адресою, повертаються до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 82-89). У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином (абзац 3 ч. 5 ст. 74 ЦПК України). Положення частини п'ятої статті 74 ЦПК України щодо зміни порядку виклику та повідомлення осіб, які беруть участь у справах, про судовий розгляд позовів і скарг без їх присутності у судових засіданнях, визнано конституційним згідно з Рішенням Конституційного Суду № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року. Судом на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України ухвалено провести заочний розгляд справи. Розглянувши справу, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 КК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено право кожної особи у порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що 09 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 6411 від 09 жовтня 2007 року (а.с. 5-7). Предметом договору є кредит в сумі 103 тисячі 500 гривень, які відповідач [PERSON] отримав одноразово з кредитного рахунку № [NUMBER] у ВАТ «Ощадбанк» готівкою або шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок протягом 5-ти робочих днів з моменту виконання позичальником умов, зазначених у п. 1.4 Договору. Сторони погодилися з тим, що зобов'язання банку надати кредит виникає з моменту виконання всіх та кожної з наведених нижче умов: -сплати позичальником комісійної винагороди на надання кредиту в розмірі 150 гривень протягом одного робочого дня з моменту підписання договору. -укладення в забезпечення виконання зобов'язань за Договором договору іпотеки нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] З метою забезпечення належного виконання зобов'язання [PERSON] на підставі Іпотечного договору від 09 жовтня 2007 року (а.с. 8-11) передав в іпотеку належний йому на праві власності (а.с. 12, 13) житловий будинок під номером [ADDRESS] Відповідно до п. 1. 5 Кредитного договору [PERSON] зобов'язувався щомісячно до 30 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 862 гривні 50 копійок, сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з 31 жовтня 2007 року та здійснити останній платіж в рахунок погашення кредиту не пізніше 08 жовтня 2017 року (а.с. 6-8). Позичальник, отримавши кредитні кошти на умовах повернення, строковості, зворотності та платності, систематично порушував свої договірні зобов'язання, щодо строків повернення кредиту, процентів за його користування, пені, що призвело до виникнення простроченої заборгованості. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 18 березня 2015 року (а.с. 35-38), яке набрало чинності 31 березня 2015 року, солідарно із [PERSON] та [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 09 січня 2015 року у сумі 118 098 гривень 81 копійку, інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості у розмірі 16 500 гривень 81 копійка та 3 % річних у сумі 4686 гривень 49 копійок. Оскільки свого зобов'язання за договором кредиту відповідач [PERSON] належним чином не виконав, не погасив заборгованість, станом на 01 грудня 2016 року утворилась заборгованість за Кредитним договором на загальну суму 219 992 гривні 35 копійок (а.с. 14). Зокрема, із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що останнє погашення по кредиту було здійснено 12 лютого 2011 року (а.с. 15-18). Відповідні розрахунки заборгованості наявні і щодо пені по прострочених відсотках та пені по простроченому боргу (а.с. 19-22). Окрім вищенаведеної заборгованості позивачем розраховано суму інфляційних втрат (103 736,82 гривні) та 3 % річних від прострочених сум заборгованості за кредитом (13 852,81 гривні) з 09 жовтня 2007 року по 01 грудня 2016 року (а.с. 23-28). Позивач стверджує, що бездіяльність відповідача [PERSON] щодо несплати заборгованості за договором порушують вимоги законодавства України про зобов'язання та його виконання, у зв'язку з чим виникла підстава для звернення до суду з відповідним позовом. Суд погоджується із такою позицією позивача, оскільки заборгованість за кредитом повністю підтверджена матеріалами справи та викладеними у позовній заяві обставинами. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 19 вересня 2007 року (а.с. 13) житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради (а.с. 12). Укладеним Іпотечним договором (а.с. 8-11), зокрема, п. 3.1.3, сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку». З огляду на вищенаведене, нормою частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачений перелік компонентів, які є обов'язковими для вказівки судом у рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації, в тому числі й реалізації на прилюдних торгах. При цьому, виходячи зі змісту поняття "ціна", як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, в розумінні норми статті 39 Закону України "Про іпотеку" суд повинен установити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні. До такого висновку прийшов і Верховний Суд України у своїй постанові в справі № 6-2839цс16 від 21 грудня 2016 року. Згідно умови пунктів 1.2 та 1.3 договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки житловий будинок під [ADDRESS] вартістю у 162 390 гривень. Сторонами також погоджено, що вартість предмета іпотеки є приблизною на момент передачі його в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у будь-якому випадку буде здійснюватись за цінами, що склались на ринку на момент його реалізації. Таким чином, враховуючи те, що зобов'язання [PERSON] перед кредитором за кредитним договором не виконані, сума боргу складає 337582 гривні, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки -нерухоме майно, а саме: будинок [ADDRESS], вартістю, що визначена сторонами договору в сумі 162 390 гривень (зворот а.с. 8), шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ «Державний ощадний банк України» з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. За змістом частин 1 і 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок. Як встановлено судом, предметом іпотеки є житловий будинок по [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 12, 13). В той же час, як вбачається із копій паспортів громадянина України на прізвище відповідачів [PERSON] (а.с. 32-33) та [PERSON] (а.с. 34) і інформації відділу адресно-довідкової роботи УДМС України у Вінницькій області (а.с. 71, 72, 73) відповідачі зареєстровані в будинку по провулку [ADDRESS]. Крім того, обставина, що відповідачі у будинку [ADDRESS] фактично не проживають стверджується тим, що судові повістки, відправлені за такою адресою, їм не вручені (а.с. 82-89). Однак, при вирішенні вимоги про виселення відповідачів із предмету іпотеки суд враховує не цю обставину, а наступне: Положення Іпотечного договору не містять умови та порядок виселення іпотекодавця з наданого в іпотеку будинку, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 8.2 Іпотечного договору визначено, що відносини, що виникають при укладенні та виконанні цього Договору та не врегульовані у ньому, регулюються чинним законодавством України. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. Так, відповідно до норм ч. 1 цієї статті, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом і проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Зазначене міститься і у висновках Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень Закону України «Про іпотеку», викладених у постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), постанові № 6-148цс15 від 21 жовтня 2015 року та постанові № 6-860цс16 від 14 грудня 2016 року. Матеріалами справи, зокрема кредитним договором № 6411 від 09 жовтня 2007 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом із реєстру прав власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 19 вересня 2007 року (а.с 12,13) встановлено, що в іпотеку передано будинок, який став власністю [PERSON] раніше, ніж укладено договір кредиту. Крім того, рішенням (заочним) Мурованокуриловецького районного суду від 18 березня 2015 року, яке набрало чинності 31 березня 2015 року (а.с. 35-38), встановлено, що ВАТ «Ощадбанк» надав [PERSON] кредит на споживчі потреби. Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України ця обставина доказуванню у цій справі не підлягає. За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено, що предмет іпотеки - житловий будинок по [ADDRESS] -був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, вимога про виселення відповідачів зі спірного будинку без надання іншого житлового приміщення задоволенню не підлягає. Стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. При зверненні до суду з цим позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» сплатило судовий збір в сумі 4134 гривні (а.с. 1). Суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, а тому відшкодуванню підлягають судові витрати, понесені позивачем при оплаті вимоги, яку задоволено, - про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ця вимога є майновою, а тому підлягає оплаті судовим збором у розмірі, визначеному підпунктом 1 (для юридичних осіб) п. 1 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про судовий збір»: 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ціна позову про звернення стягнення на предмет іпотеки визначається вартістю цього предмета - 162390 гривень (п. 1.3. Іпотечного договору), а тому оплаті підлягав судовий збір в сумі 2435 гривень 85 копійок. Таким чином, позивачу має бути компенсовано 2435 гривень 85 копійок судових витрат. У п. 4 своєї позовної вимоги Банк просить стягнути судові витрати з [PERSON] та [PERSON]. Однак, відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок виникає у випадках, встановлених договором або законом. Однак, а ні Кредитним договором, а ні Іпотечним договором не передбачено солідарну відповідальність за їх невиконання відповідачем [PERSON]. Позивач свою позицію з цього приводу не обґрунтував. Таким чином, судові витрати підлягають стягненню з відповідач [PERSON].

Outcome: partial