Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частина з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного вику, починаючи з 27.10.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, а також одноразову грошову суму в розмірі 5250,00 грн. та щомісячно стягувати гроші в сумі 660,00 грн, починаючи з 27.10.2017 року по 07.05.2019 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 18 листопада 2000 р. було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. З серпня 2016 року позивач та відповідач проживають окремо, за різними адресами, стосунків не підтримують. З серпня 2017 року справа про розірвання шлюбу між сторонами перебуває на розгляді Святошинського районного суду м.Києва. Неповнолітній син [PERSON] зареєстрований разом з позивачем за адресою: [ADDRESS], дитина проживає разом з нею і знаходиться на повному її утриманні, відповідач самоухилився від утримання дитини, не цікавиться її вихованням та здоров'ям, добровільну матеріальну допомогу на утримання неповнолітнього сина не надає, оскільки самостійно вона не має можливості забезпечити дитину всім необхідним, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить з урахуванням заявлених позовних вимог, суд заявлені позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві, Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на спотворені факти, що викладені в позовній заяві. Вислухавши пояснення позивача, відопвідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 18.11.2017 року Відділом реєстрації актів громадського стану Ленінградським районним управлінням юстиції у м.Києві був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем. (а.с.5) Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. (а.с.5) З серпня 2016 року сторони мешкають окремо, за різними адресами, не підтримують стосунків, припинили ведення спільного домашнього господарства, фактично проживають окремо, з серпня 2017 року справа про розірвання шлюбу перебуває на розгляді Святошинського районного суду м.Києва. Як встановлено в судовому засідання на данний час дитина проживає розом з матір'ю [PERSON] та знаходиться на повному її утриманні. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач є працездатним, однак щомісячну матеріальну допомогу в добровільному порядку не надає. Відповідно до роз'яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред»явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Щодо вимог позивача про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, слід зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач вказує, що з 1 вересня 2017 року [PERSON]навчається на першому курсі денного відділення за спеціальністю «Інженерія програмного забезпечення» на договірній основі Промислово-економічного коледжу національного авіаційного університету, що підтверджується довідкою №97 від 05.09.2017 року та договором №42-17 ІПЗ про надання освітньої послуги. Відповідно до п.3.2 договору №42-17 ІПЗ на перший 2017-2018 навчальний рік вартість навчання становить 10 500,00 грн, відповідно за місяць 1050,00 грн. Згідно договору №42-17 ІПЗ про надання освітньої послуги оплата за семестр складає 5250,00 грн. За перший семестр навчання позивачем сплачена сума в розмірі 5250,00 грн., що підтверджується копією квитанції від 08.09.2017 року. Крім того, [PERSON] з дня народження спостерігається в КНП «ЦПМСД №2» Святошинського району м.Києва. В 2004 р. [PERSON] був встановлений діагноз: бронхіальна астма, IV ступеню, важкий перебіг. В лютому 2005р. вперше була оформлена інвалідність. Постійно отримує базисну терапію для лікування бронхіальної астми, що підтверджується довідкою від 01.09.2017р. З 2005 року [PERSON] перебуває на обліку в дитячій клінічній лікарні №2 в алергічному відділенні з діагнозом бронхіальна астма, тяжкого перебігу, зронічний алергічний рініт, оскільки його лікування потребує щомісячних додаткових витрат, позивач просить стягнути з відповідача, щомісяця грошові кошти в розмірі 600,00 грн. на покриття щомісячних витрат на придбання необхідних ліків. Відповідно до вимог ст. 185 Сімейного Кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до якого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов»язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Відповідно до даної норми обов'язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред'являвся. У такому випадку такий батько зобов'язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Як вбачається з позовних вимог позивач до додаткових витрат на утримання неповнолітнього сина відносить витрати на навчання та витрати на лікування дитини, що по суті відповідно до вищевикладеного є додатковими витратами на утримання дитини. Тому суд вважає, що з відповідача в розумінні додаткових витрат слід стягнути одноразово грошову суму в розмірі 5250,00 грн., як оплату за семестр, відповідно до договору №42-17 ІПЗ про надання освітньої послуги, а також щомісячно грошову суму в розмірі 600,00 грн. до 07.05.2019р., на покриття витрат на придбання необхідних ліків. Таким чином суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь понесених витрат на навчання дитини, та на лікування відповідно до ст. 185 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, у повному обсязі знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved