Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом в якому просить встановити нікчемність кредитного договору №50004870 від 19.06.2012 року, укладеного між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] Мотивуючи вимоги тим, що 19.06.2012 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір №50004870. Відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 170 413,49 грн. під 9,9 % річних строком на 60 місяців на купівлю автомобіля. Відповідач запевнив, що сукупна вартість кредиту строком на 60 місяців за умови сплати 25 % вартості автомобіля не перевищить 304 000 грн. 11 червня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду про надання позивачу додаткового кредиту на сплату страхових платежів у розмірі 49 526,82 грн. В подальшому строк кредитування збільшено до 84 місяців. В період з 04.07.2014 року по 06.03.2015 року відповідач надсилав позивачу рахунки-фактури які відповідали узгодженому графіку погашення кредиту. Проте згодом, позивачу стали надходити рахунки-фактури з сумами, що систематично збільшувались. З метою дострокового повернення заборгованості позивач звернувся до ТОВ «Порше Мобіліті» за наданням розрахунку заборгованості за кредитом. У відповідь відповідач надав Акт звіряння заборгованості, згідно із яким сума заборгованості позивача станом на 23.03.2015 року становила 324 059,72 грн. При цьому суми, які були розраховані відповідачем у графіках погашення кредиту не відповідали фактично нарахованим. Дані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення відповідачем вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідачем не було зазначено орієнтовну сукупну вартість кредиту, не здійснено детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача. Діяльність відповідача є нечесною підприємницькою практикою, яка вводить в оману, так як під час пропонування споживачу продукції не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Таким чином, Кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам законодавства України, порушує права та законні інтереси Позивача, як споживача фінансових послуг, що змушує позивача звернутись з даним позовом до суду. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник позивача додатково зазначив, що договір кредиту є несправедливим, оскільки за його умовами позивач отримав грошові кошти у національній грошовій одиниці - гривні, а вимушений повертати кредит у еквіваленті до долару США, сукупна вартість кредиту не є відповідною тій, що наведена у кредитному договорі та відсутній детальний розпис кредиту. Представник відповідача ТОВ «Порше Мобіліті» заперечував щодо позовних вимог [PERSON] про встановлення нікчемності кредитного договору №50004870 від 19.06.2012 року з підстав викладених в письмових запереченнях. Пояснив, що ТОВ «Порше Мобіліті» не є банківською установою, а тому Закон України «Про банки та банківську діяльність», на який посилається позивач, не поширюється на його фінансову діяльність. Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту у розмірі, погодженому сторонами, була надана позивачеві в українській гривні, при цьому розмір платежів встановлюється не в іноземній валюті, а в еквіваленті доларів США. Відповідачем надано повну, достовірну та детальну інформацію про сукупну вартість кредиту відповідно до кредитного договору, в графіку погашення кредиту передбачено розмір платежів в еквіваленті доларів США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідає певній сумі у гривні. На прикінці графіку погашення встановлено вартість послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та орієнтовна сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом в еквіваленті доларів США та гривні на день укладення договору. Закон України «Про захист прав споживача» не встановлює обов'язковість зазначення валюти у детальному розписі сукупної вартості кредиту та в орієнтовній сукупній вартості кредиту, а встановлює обов'язок кредитодавця розписати їх у процентному та грошовому виразі. Твердження позивача про нечесну підприємницьку практику є необгрунтованим, не підтверджене жодними належними та допустимими доказами. Підписавши спірний кредитний договір позивач вільно та свідомо погодився виконувати усі зазначені в ньому зобов'язання. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2015 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», третя особа: [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору. Підстави з якими позивач звертався до суду є таким ж, з якими позивач звертається із даним позовом, зокрема щодо сукупної вартості кредиту. Їм була надана судом відповідна оцінка, за якою вони не знайшли свого підтвердження. З огляду на наведені обставини представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши думку позивача, його представника, представника відповідача, допитавши експерта [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 червня 2012 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір № 50004870, згідно умов якого відповідач зобов'язується надати позивачу кредит в сумі 170 413,49 грн., що еквівалентно 21 096,00 доларів США строком на 60 місяців, зі сплатою 9,90% річних. Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути компанії кредит, а також сплачувати проценти за використання кредиту, а також інші платежі відповідно до умов договору та графіку погашення кредиту. (а.с.7-11). Цільове призначення кредиту- придбання автомобіля марки Фольксваген, модель Гольф Плюс. Відповідно до умов Кредитного договору усі платежі за цим договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США (а.с. 7). Згідно із п.1.3.1. Загальних умов кредитування додатку до Кредитного договору №50004870 від 19.06.2012 року, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладенню договору, у Графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. В подальшому Позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмірі платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, зазначеного у Кредитному договорі, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка з урахування особливостей передбачених договором (а.с. 8-9). Відповідно до п.п.2.4., 2.5. Загальних умов кредитування, нарахування процентів: щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Термін сплати процентів: одночасно із поверненням чергового платежу в терміни та в сумі відповідно до Графіка погашення кредиту. Графіком погашення кредиту до Кредитного договору встановлена сума щомісячного платежу в гривнях - 3612,40 грн. та в еквіваленті у доларах США - 447,19 доларів США. (а.с. 10-11). 11 червня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладено Договір про внесення змін / Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №50004870 від 19.06.2012 року відповідно до умов якого, позивачу надано додаткову суму кредиту у сумі еквіваленту 6 075,64 доларів США, в українських гривнях, що на дату укладання угоди становить 49 526,82 грн. (а.с. 12). Відповідно до Додаткової угоди до Кредитного договору №50004870 від 19.06.2012 року строк кредитування збільшено до 84 місяців та погоджено новий графік кредиту (а.с. 12-17). Згідно із графіку погашення кредиту визначена вартість послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням Кредитного договору та орієнтовна сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом становить 22 783,78 грн., що в еквіваленті 2820,47 доларів США (а.с. 16-17). Відповідно до Акту звіряння взаємних розрахунків по договору №50004870 від 19.06.2012 року станом на 23.03.2015 року позиваче сплачено 162 161,08 грн., що підтверджується також рахунками-фактурами за період з липня 2012 року по березень 2015 року (а.с. 18-33). Залишок заборгованості [PERSON] за сумою кредиту становить 324 059,64 грн. (а.с. 34-35). Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2015 року та ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», третя особа [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору (а.с. 69-84). Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що у кредитному договорі № 50004870 від 19.06.2012 р., укладеному між позивачем та ТОВ «Порше мобіліті» чітко визначені кредитні умови, зокрема, положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту. Також, відповідно до п.п.9.5.-9.7. Загальних умов кредитування, що є невід'ємною частиною Кредитного договору, Позивачка своїм підписом підтвердила, що Відповідач належним чином ознайомив її, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, з інформацією передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальника тощо. Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За положенням п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Частиною 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до положень ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Позивач вважає нікчемним кредитний договір, оскільки він містить несправедливі і не зрозумілі умови, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та «Про банки і банківську діяльність». Також позивач посилається на те, що при укладенні договору, Банк всупереч вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позичальнику повної та доступної інформації про сукупну вартість кредиту, а також детальний сукупний розпис. Як убачається із договору кредиту, позивач був ознайомлений з його умовами та погодився із ними, підписавши договір без зауважень, отримав кошти в розмірі 170 413,49 грн., що еквівалентно 21 096,00 доларів США, здійснював погашення кредиту та відсотків за його користування і лише у 2016 році, тобто через чотири роки після отримання кредиту, звернувся з вимогами про визнання договору кредиту нікчемним. Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, позивач мав довести ті обставини, за якими законодавець визначає нікчемність правочину. Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказів протилежного позивачем не надано. За приписами ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є абсолютно недійсним, тоді як для визнання оспорюваного правочину недійсним необхідно судове рішення. Кредитним договором № 028/25-198 від 31.05.2007 року визначена фіксована сума грошових коштів, яка мала сплачуватись боржником протягом 10 років, а саме 1504,65 доларів США з кінцевим терміном погашення до 31 травня 2017 року, а тому орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту була відома позичальнику. Вказаний Договір також містить підпис представника товариства та [PERSON], що свідчить про ознайомлення останнього із умовами, перевагами та недоліками кредиту та їх прийняття. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Пунктом 16 Постанови № 5 від 30.03.2012р. визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1 Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит. Згідно із ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, як встановлено судом при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору. Більше того, відповідно до Акту планової виїзної комплексної перевірки Товариства з обмеженої відповідальністю «Порше Мобіліті» від 06.12.2013 року №220/15-4ФП складеного Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг за період діяльності товариства з 30.09.2010 року по 30.09.2013 року порушень з питань надання фінансових послуг не виявлено. (а.с.63). Посилання представника позивача на те, що даний акт не стосується конкретно оспорюваного договору кредиту та не спростовує доводів про нечесну підприємницьку діяльність відповідача, суд розцінює критично, оскільки наданий доказ відповідає вимогам ст. 58-61 ЦПК України, є допустимим та належним при вирішенні даної справи. Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Надаючи оцінку висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 19.11.2016 року №6481/16-45/18482/16-45, відповідно до якого сукупна вартість кредиту за кредитним договором № 50004870 від 09.06.2012 року, укладеним між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] у процентному значенні становить 26,48 % та 111 286,07 грн. у грошовому виразі (а.с. 101-103), суд виходить з положень ч. 6 ст. 147 ЦПК України, за нормою якої висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Виходячи з обсягу наявних у справі доказів, а також з предмету спору та суб'єктивного складу осіб, враховуючи, що даний висновок не стосується предмету доказування в межах даного спору, що відповідає вимогам ч.3 ст.58 ЦПК України, суд вважає що при розгляді даної цивільної справи є доведеною правомірність укладання між сторонами кредитного договору, наявність в договорі всіх істотних умов необхідних для укладання даного виду договору, відсутність порушень з боку ТОВ «Порше Мобіліті» прав позивача, як споживача, щодо ненадання інформації про детальний сукупний розпис та орієнтовну сукупну вартість кредиту, та дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». За встановлених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, у визначений спосіб захисту шляхом встановлення нікчемності Кредитного договору №50004870 від 19 червня 2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та [PERSON], оскільки кредитний договір укладено між сторонами в письмовій формі, за змістом оспорюваного правочину сторонами досягнуто всіх істотних умов обов'язкових для даного виду договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту у валюті кредитування для придбання транспортного засобу, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з того, що в силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного процесуального кодексу України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Під час розгляду справи, представником відповідача подано заяву про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Порше Мобіліті» витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн., які сплачено на виконання Договору про надання юридичних послуг №24/2010 від 15 жовтня 2010 року, укладеного між ТОВ «Юридична фірма Вернер і Партнери та ТОВ «Порше Мобіліті». (а.с.180-181). Виходячи з положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За змістом положень ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року. Як роз'яснено у п. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Однак, в межах розгляду даної цивільної справи інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» представляли представники за дорученням [PERSON], [PERSON], [PERSON]., доказів, що мають підтвердити правовий статус представників, як адвоката, відповідно до положень Закону України «Про адвокатуру», суду надано не було. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про відшкодування з [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн., за відсутності доказів, які мали підтвердити, що понесені відповідачем витрати, пов'язанні безпосередньо з розглядом даної справи в суді. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 192, 203, 215, 257, 261, 267, 524, 525, 526, 533, 627, 1046, 1049, 1054 ЦК України з урахуванням п.п.14, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» та

Outcome: dismissed