Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства "Содовий завод" про стягнення заборгованості по заробітній платі з компенсацією втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, обґрунтувавши свої вимоги тим, що він працював у ВАТ "Содовий завод" на посаді охоронця дитячого садку з 15.07.1993 року по 13.02.1999 року, що підтверджується записами у трудовій книжці у відповідності до наказів про прийняття на роботу, та про звільнення. На день його звільнення заборгованість по сплаті заробітної плати складала 1865,77 грн., яка нарахована відповідачем без відповідної індексації та компенсації, розрахунок по заробітній платі відповідачем здійснений не був, чим порушив вимоги трудового законодавства. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою здійснити повний розрахунок по заробітній платі, але його постійно повідомляли про неможливість здійснити повний розрахунок, у зв'язку з відсутністю у підприємства коштів. Станом на 10.01.2014 року розмір компенсації втрати частини заробітку відповідача перед ним складає 2739,11 грн. разом з основною заборгованістю за період з березня 1999 року по грудень 2000 року та 5438,10 грн. за період з 2001 року по 2013 року. Відповідно до Довідки наданої ВАТ «Содовий завод» середній заробіток за останні два місяці складає 91,65 грн. у зв'язку з чим вважає, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 31.12.2013 року з 13.02.1997 року по 30 січня 2014 року складає 14218,74 грн. Крім того, незаконними діями відповідача йому була причинена суттєва моральна шкода, пов»язана з трудовими правовідносинами, яка виявилась у його моральних стражданнях і переживаннях через порушення відповідачем законних прав та інтересів в частині своєчасного отримання винагороди за свій труд. Порушення відповідачем трудових прав привели до втрати позивачем налагоджених і нормальних життєвих зв»язків, до важкого фінансового становища. Позивач був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, своєї сім»ї, став нервовим, роздратованим та пригніченим. У зв'язку з чим просить стягнути на його користь завдану моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 3000,00 грн. Просить суд стягнути з відповідача по справі заборгованість по заробітній платі з компенсацією втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак до суду надав заяву про слухання справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача, в судове засідання не з'явився, направив в адресу суду заяву в якій вказав, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі визнає, а вимоги щодо стягнення середнього заробітку та моральної шкоди не визнає, оскільки відносно заводу порушено справу про банкрутство, в 2003 році відкрито ліквідаційну процедуру та ст.ст.1, 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, зупинення економічних санкцій у відношенні банкрута. Справу просить розглянути у його відсутності. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Відкритого акціонерного товариства "Содовий завод" стягнення заборгованості по заробітній платі з компенсацією втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у ВАТ "Содовий завод" на посаді охоронця дитячого садку з 15.07.1993 року по 13.02.1999 року, що підтверджується записами у трудовій книжці у відповідності до наказів про прийняття на роботу, та про звільнення. Відповідач ВАТ «Содовий завод» неналежно здійснював виплату заробітної плати, та мав заборгованість перед позивачем. У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України «Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. У відповідності до Наказу № 76 від 13.02.1999 року позивач був звільнений з ВАТ «Содовий завод». Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Згідно вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Розрахунок з позивачем відповідач при звільненні не здійснив. У відповідності до довідки № 34-772 від 11.12.2013 року, наданої ВАТ «Содовий завод» заборгованість по заробітній платі станом на 01.12.2013 року складає 1865,77 грн. Позивач. неодноразово звертався до відповідача з вимогою здійснити розрахунок по заробітній платі, але відповідачем звернення було проігноровано. Судом встановлено, що з моменту звільнення до теперішнього часу позивачу не виплачена заборгованість по заробітній платі. Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст.34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно п. 2 «Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток. Відповідно до «Порядка проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. Згідно цієї постанови, встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2000 р., проводиться відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427. Таким чином, заборгованість по заробітній платі з компенсацією втрати частини заробітку складає 8177,21 грн., який обчислюється за період з березня 1999 року по 2000 рік: 1865,77 грн. * 1,167 *1,258 (рівні інфляції за кожний календарний рік) = 2739,11 грн.; за 2001 - 2013 роки: 1865,77 грн. * 1,061 *1,082 * 1,123 * 1,103 * 1,116 * 1,166 * 1, 223 * 1,123 * 1,091 * 1,045 * 1,005 (рівні інфляції за кожний календарний рік) = 5438,10 грн. У відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VІІ "Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Про неможливість здійснити розрахунок з позивачем, підприємство вказує на відсутність коштів та відкриття ліквідаційної процедури по справі з приводу банкрутства підприємства на підставі Постанови Донецького Господарського суду від 04 вересня 2003 року. За положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів. Таким чином, аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки з 15.02.1999 року по 30.01.2014 року. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці": "Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення." Оскільки судом встановлено невиконання відповідачем обов'язку по проведенню розрахунку із звільненим працівником, то таке є підставою для покладення на нього встановленої ст. 117 КЗпП України відповідальності. Виходячи з засад законодавства, що регулює трудові правовідносини між працівником та роботодавцем, відсутність підстав для її покладення, в т.ч. у визначеному повивачем розмірі такої відповідальності має доводити роботодавець. Відомості про те, що відповідач заперечував проти проведеного позивачем розрахунку у справі відсутні. Тому з підприємства - ВАТ "Содовий завод" на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку - з 15.02.1999 року по 30.01.2014 року. У відповідності до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348) середньоденний заробіток позивача складає 4,02 грн., зазначена сума визначена з урахуванням довідки відповідача № 34-772 від 11.12.2013 року. Враховуючи розрахунок розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 15.02.1999 року по 30 січня 2014 року, який надав позивач, вбачається, що загальна сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 14218,74 грн. (4,02 грн. * 3537 кількість робочих днів за 5-тиденним робочим тижнем) Таким чином, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку підлягають задоволенню. Вимога [PERSON]. про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у сумі 3000 грн., яку він зазнав через протиправні дій відповідача, а саме, що йому була завдана суттєва моральна шкода, яка виявилася у його моральних стражданнях і переживаннях через порушення відповідачем його законних прав та інтересів в частині своєчасного отримання винагороди за свій труд, через порушення відповідачем трудових прав, які призвели до втрати позивачем налагоджених нормальних життєвих зв'язків, через що він був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя - не підлягає задоволенню, оскільки у порушення зазначених вище норм матеріального і процесуального права позивач не надав доказів на підтвердження того, що порушення відповідачем його прав призвели до моральних страждань, до втрати позивачем налагоджених і нормальних життєвих зв»язків, до важкого фінансового становища, до докладання додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок чого позивач став нервовим, роздратованим та пригніченим. Також, у відповідності до вимог ст.4 ЗУ "Про судовий збір", за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України „Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог". У зв'язку з чим, з відповідача - ВАТ "Содовий завод", на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. за вимоги майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial