Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вільнянської міської Ради, в якому вимагає визнати за собою право користування земельною ділянкою по вул.Польовій, 25, в м.Вільнянськ Запорізької області, цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку, без розроблення проекту землеустрою щодо її відведення та без складання технічної документації, та зобов'язати відповідача виділити їй цю земельну ділянку. Як зазначила позивачка у своїй позовній заяві, згідно договору купівлі-продажу від 07.12.1993 року, укладеного з [PERSON], вона набула право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок № 25 по вул.Польовій в м.Вільнянськ Запорізької області, який розташований на спірній земельній ділянці. У липні 2009 року їй стало відомо, що право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за третьою особою [PERSON], якому відповідач у 2007 році цю земельну ділянку виділив у власність; згідно рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07.05.2013 року, рішення відповідача щодо виділення земельної ділянки [PERSON] було визнано недійсним та скасовано, цим же рішенням був скасований державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, виданий третій особі. Таким чином, за твердженням позивачки, власником земельної ділянки стала Вільнянська міська Рада, а позивачка набула право користування земельною ділянкою, проте це право відповідач не визнає, та відмовляється виділити цю земельну ділянку позивачці. Враховуючи це, позивачка й звернулася до суду із зазначеними вимогами. Третя особа [PERSON] звернувся до суду із самостійними вимогами щодо предмета спору, в якому просить встановити факти того, що згідно договору від 07.12.1993 року, укладеного між [PERSON] та позивачкою [PERSON], його предметом були будівельні матеріали, що цей договір втратив юридичну силу у 2007 році, а також факт того, що Вільнянська міськрада не надавала [PERSON] спірної земельної ділянки у власність чи користування. Свої вимоги третя особа мотивує тим, що на момент укладення договору [PERSON] право власності на незакінчений житловий будинок не набула, оскільки сам будинок не був добудований. Під час судового розгляду справи представник позивачки [PERSON] підтримала позов, просить його задовольнити, вказуючи, що спірна земельна ділянка була виділена у 1993 році первісному забудовнику [PERSON] для будівництва житлового будинку згідно правил, що діяли у той проміжок часу, згідно договору від 07.12.1993 року всі права забудовника були передані позивачці, а сам недобудований житловий будинок у 2008 році пройшов державну реєстрацію як об'єкт нерухомості. Враховуючи це, представник позивачки вважає, що позивачка набула або має набути право користування земельною ділянкою. У задоволенні позову третьої особи представник позивачки просить відмовити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснив суду, що право власності на спірну земельну ділянку на даний момент за Вільнянською міськрадою не зареєстровано, що виключає можливість передачі її позивачці. Також представник відповідача пояснив, що в м.Вільнянськ відсутній Генеральний план території, а тому відповідно до положень ч.3 ст.24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", передача земельних ділянок за відсутності такого плану забороняється. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачка документально не підтвердила право власності на житловий будинок, що знаходиться на земельній ділянці. Представник третьої особи [PERSON] заперечив проти задоволення позову та прохає задовольнити позов [PERSON], інтереси якого представляє, наполягаючи на тому, що предметом договору від 07.12.1993 року між [PERSON] та [PERSON]І, слід вважати будівельні матеріали. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що позов [PERSON] має бути задоволений частково, а підстав для задоволення позову [PERSON] не вбачається. Так, відповідач не заперечує того факту, що у вересні 1993 року на підставі рішення Вільнянської міськради [PERSON] була надана земельна ділянка № 25 по вул.Польовій в м.Вільнянськ Запорізької області, загальною площею 0,10 га, для будівництва житлового будинку. З приводу цього між вказаними особами 08.09.1993 року був укладений договір про будівництво житлового будинку на праві приватної власності. Хоча цей документ позивачкою та її представником суду не наданий, зазначені обставини його укладення встановлені рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 07.05.2013 року у справі за позовом [PERSON] до Вільнянської міськради та [PERSON] (а.с.10-11), а тому, згідно положень ч.3 ст.61 ЦПК України, не потребують доказування. Правомірність виділення цієї земельної ділянки [PERSON] на даний момент ніким не оспорюється. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.12.1993 року, укладеного між [PERSON] та позивачкою [PERSON] (а.с.6-7), остання купила незакінчений будівництвом житловий будинок, що розташований на спірній земельній ділянці, з відповідного дозволу Вільнянської міськради (а.с.9). Згідно умов договору, позивачка набула всі обов'язки, передбачені договором про будівництво житлового будинку від 08.09.1993 року. Відповідно до ч.1 ст.30 Земельного Кодексу України в ред.1991 року, що діяв в момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Таким чином, при укладенні договору від 07.12.1993 року позивачка набула право користування земельною ділянкою, що було раніше надано відповідачем продавцю [PERSON] З поданих доказів також вбачається, Вільнянська міська Рада у лютому 2007 року прийняла рішення про вилучення земельної ділянки у [PERSON] та про її передачу [PERSON], проте згідно рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07.05.2013 року, за позовом [PERSON] ці рішення відповідача були визнані недійсними та скасовані, також був скасований державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, виданий [PERSON]; тим самим право користування [PERSON] спірною земельною ділянкою було поновлено. Посилання представника на положення ч.3 ст.24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" є некоректними, оскільки цей закон на момент укладення договору від 07.12.1993 року ще не діяв. Також некоректними є і твердження представника відповідача про те, що позивачка документально не підтвердила право власності на житловий будинок, що знаходиться на земельній ділянці, оскільки таким документом є договір від 07.12.1993 року. Та обставина, що у відповідному реєстрі прав власності земельна ділянка зареєстрована за іншою особою, сама по собі не позбавляє позивачку права користування земельною ділянкою. Таким чином, позивачка довела належними доказами наявність у неї права користування земельною ділянкою, тому її вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з цим, оскільки судом встановлено, що право користування земельною ділянкою у позивачки вже існує, її вимоги про виділення земельної ділянки у користування є безпредметними, а тому не можуть бути задоволені. Вирішуючи позовні вимоги третьої особи [PERSON] про "встановлення фактів", суд виходить з того, що третя особа фактично вимагає від суду здійснити тлумачення змісту правочинів, учасниками яких були [PERSON], [PERSON] та Вільнянська міська Рада, при тому, що сама третя особа участі у цих правочинах не приймала. Договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], мав місце у 1993 році, тоді як [PERSON] став претендувати на спірну земельну ділянку лише у 2007 році. Таким чином, правочини, про які йде мова у позові третьої особи, ніяким чином не могли вплинути на його цивільні права та обов'язки, у зв'язку з чим суд не може прийняти до уваги його доводи. На підставі викладеного та

Outcome: partial