Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.07.2016 року до ТОВ «Авто Допомога» був прийнятий на роботу на посаду водія відповідач. 16 липня 2016 року згідно наказу №3т за ним було закріплено автомобіль «RENAULT PREMIUM 380.19» державний номер [NUMBER] та причіп «FLIEGL SDS 350» державний номерний знак [NUMBER]. 19.07.16 р. приблизно 13 год. 00 хв., на перехресті вул. Широкої та Передової у м.Дніпропетровську, відповідач знаходячись у стані наркотичного сп'яніння, вчинив ДТП, внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень та були знищені. Також під час вищезазначеної ДТП відповідачем було знищено вантаж, який перебував в причепі. Згідно постанови Кагарлицького районного суду Київської області [PERSON], визнано винним у вчиненні ДТП. Крім того, 11.01.2017 року Кагарлицьким районним судом Київської області [PERSON] визнано чинним за ч.1 ст. 130 Кодексу України про АП, а саме те, що вказане ДТП він вчинив у стані наркотичного сп'яніння. Для встановлення дійсного розміру спричиненої відповідачем майнової шкоди позивач звернувся до ФОП [PERSON], котрим було складено Звіт № 3354 про незалежну оцінку з визначення матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу «RENAULT PREMIUM 380.19» державний номер [NUMBER], відповідно до якого вартість матеріального збитку складає 268 677,75 грн. Витрати позивача на проведення незалежної оцінки матеріального збитку за Звітом № 3354 складає 700 грн. Крім того, ФОП [PERSON] було складено Звіт № 3353 про незалежну оцінку з визначення матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу «FLIEGL SDS 350» державний номерний знак [NUMBER], відповідно до якого вартість матеріального збитку складає 259980 грн. Витрати позивача на проведення незалежної оцінки матеріального збитку за Звітом № 3354 складає 700 грн. Також відповідачем було здійснено знищення вантажу, що на час настання події знаходився в причепі, внаслідок чого позивачем було понесено майнові збитки у розмірі 41284,80 грн. Загальний розмір майнової шкоди, яка була завдана позивачу внаслідок вчинення відповідачем ДТП складає 571342,55 грн. 16 січня 2017 року [PERSON] був звільнений з посади водія. 27.01.2017 року на адресу [PERSON] була направлена вимоги про відшкодування завданої позивачу шкоди в добровільному порядку, яку відповідач залишив без задоволення. Так як відповідачем завдано майнову шкоду позивачу під час виконання трудових обов'язків. перебуваючи в стані наркотичного сп'яніння, а завдану шкоду відповідач добровільно не відшкодував. то просять стягнути з [PERSON]В, на користь ТОВ «Авто Допомога», у відшкодування шкоди завданої під час виконання трудового обов'язку у зв'язку з пошкодженням/знищенням транспортного засобу «RENAULT PREMIUM 380.19» державний номер [NUMBER] у розмірі 268677,75 грн. і витрат пов'язаних із проведенням незалежної оцінки матеріального збитку завданого транспортного засобу «RENAULT PREMIUM 380.19» державний номер [NUMBER] у розмірі 700 грн.; грошові кошти в якості відшкодування шкоди завданої під час виконання трудових обов'язків у зв'язку із пошкодженням/знищенням транспортного засобу «FLIEGL SDS 350» державний номерний знак [NUMBER] у розмірі 259980 грн. і грошові кошти із здійсненням витрат пов'язаних із проведенням незалежної оцінки матеріального збитку завданого транспортного засобу «FLIEGL SDS 350» державний номерний знак [NUMBER] у розмірі 700 грн.; стягнути з [PERSON]В, на користь ТОВ «Авто Допомога» судові витрати. Крім того, 16.11.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява від [PERSON] до ТОВ «Авто Допомога» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яка ухвалою Кагарлицького райсуду об»єднана в одне провадження з первісним позовом. Свої вимоги [PERSON] обгрунтовує тим, що в процесі розгляду цивільної справи № 368/931/17 на вимогу суду 08 листопада 2017 року відповідачем ТОВ «Автодопомога» надано для огляду до суду належну йому трудову книжку серії [NUMBER], оригінал якої знаходиться в справі. Згідно записів трудової книжки від 26 липня 2016 року ТОВ « Авто Допомога» зазначено, що згідно наказу № 20-к від 25 липня 2016 року він був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів. Згідно пункту 10 запису вказаної трудової книжки від 16 січня 2017 року відповідно до наказу № 30/1-к [PERSON] було звільнено з роботи за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ. Однак у день звільнення з роботи як і до часу звернення до суду з даним позовом, [PERSON] не виплачено розмір належної йому заробітної плати, про нараховані грошові кошти у визначеному розмірі та у письмовій формі він повідомлений не був. Також ТОВ «Авто Допомога» умисно затримує видачу належної [PERSON] трудової книжки, в результаті чого він незаконно обмежений у працевлаштуванні. Крім того [PERSON] зазнав моральної шкоди. Моральні та фізичні страждання спричинили погіршення емоційного та психологічного стану, він на протязі 10 місяців фактично позбавлений можливості офіційного працевлаштування, отримання доходів як засобу свого існування та матеріального забезпечення як свого життя так і утримання сім'ї. Відсутністю засобів до існування були порушені його нормальні життєві зв'язки, оскільки невиплата зарплати поставила його в скрутне матеріальне становище. А тому, позивач просить стягнути з ТОВ «Авто Допомога» на його користь: невиплачену заробітну плату за період з 26 липня 2016 року по 16 січня 2017 року в розмірі 9000 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 січня по 16 листопада 2017 року в розмірі 23878 грн.; моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. В судовому засіданні представники позивача ТОВ «Автодопомога» позов підтримали та суду пояснили, що фактично [PERSON] виконував трудові обов»язки по перевезенню вантажу. [PERSON] проти позову заперечив, свій позов підтримав Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні уточнив позовні вимоги та просив стягнути з ТОВ «Авто Допомога» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за період з 26 липня 2016 року по 16 січня 2017 року в розмірі 10150 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 16 січня 2017 року по 01 серпня 2018 року в розмірі 44655,25 грн.; моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. В задоволенні позову ТОВ «Автодопомога» просив відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що в задоволенні позову ТОВ «Автодопомога» до [PERSON] про відшкодування збитків слід відмовити, а позов [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволити частково з слідуючих підстав. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. Так під час розгляду справи судом встановлено, що позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Допомога», маючи статус юридичної особи, який вказаний ним та підтверджений документально випискою з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців від 02 листопада 2015 року з основним видом діяльності код КВЕД 45.31 - Оптова торгівля деталями та приладдям для транспортних засобів, 24 липня 2017 року звернувся до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом до [PERSON], про відшкодування шкоди заподіяної працівником підприємству при виконанні трудових обов'язків. Підставою для позову, став той факт, що 01 липня 2016 року [PERSON] був прийнятий на роботу ТОВ «Авто Допомога» на посаду водія і 16 липня 2016 року згідно наказу № 3т за ним було закріплено автомобіль «RENAULT PREMIUM 380.19» державний номерний знак [NUMBER] та причіп «FLIEGL SDS 350» державний номерний знак [NUMBER]. 19 липня 2016 року в м. Дніпропетровську при керуванні вказаними вище транспортними засобами у стані наркотичного сп'яніння в результаті ДТП вказані вище транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень та були знищені, тим самим ТОВ «Авто Допомога» заподіяна матеріальна шкода в розмірі 528657,75 гривень. В процесі розгляду даної справи на вимогу суду 08 листопада 2017 року відповідачем надано для огляду до суду належну позивачу трудову книжку серії [NUMBER], оригінал якої знаходиться в справі, а копія приєднана до справи. Згідно записів трудової книжки на сторінці 9 пунктом 9 запису від 26 липня 2016 року відповідачем ТОВ « Авто Допомога» зазначено, що згідно наказу № 20-к від 25 липня 2016 року позивач був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів. Відповідно пункту 10 запису вказаної трудової книжки від 16 січня 2017 року згідно наказу № 30/1-к позивача було звільнено з роботи за прогул згідно п.4 ст. 40 КЗпПУ. Зазначені вище записи в трудовій книжці затверджено підписом директора ТОВ «Авто Допомога» [PERSON] та скріплено печаткою товариства. На підтвердження прийняття [PERSON] на роботу, позивачем ТОВ «Авто Допомога» за основним місцем обліку в стані платника податків до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку за № [NUMBER] від 25 липня 2016 року подано « Повідомлення прийняття працівника на роботу» за звітний (податковий) період «липень 2016» у якому пунктом 4 зазначений [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], номер наказу 20-к від 25 липня 2016 року, дата початку роботи 26 липня 2016 року. Дане стверджується копією повідомлення ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві за вих. № 1030/9/26-54-08-04-19 від 06 жовтня 2017 року та електронного повідомлення відповідача № 9129131504 від 25 липня 2016 року, трудовою книжкою. У відповідності до частини 3 ст. 24 КЗпПУ, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно Законів України від 04.07.2013 № 404-VII та №406-VII щодо змін у зв'язку з проведенням адміністративної реформи, функція адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (ЄСВ) передана від Пенсійного фонду України до Міністерства доходів і зборів України ( ДФС України). Отже, судом встановлено, що фактично відповідач [PERSON], знаходився в трудових відносинах з ТОВ «Автодопомога» з 26 липня 2016 року по 16 січня 2017 року. Відповідно до наданих позивачем, в якості доказів по даній справі, правовстановлюючих документів, свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] виданого центром ДАІ 8009, власником напівпричіпа «FLIEGL SDS 350» , 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] з 03 червня 2015 року зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «ЕКСПРЕС-Т» з адресою реєстрації м. Київ, оболонський район вул. Озерна, 10/115. Крім цього, договір № 3353 від 25 липня 2017 року на проведення експертної оцінки зазначеного транспортного засобу з ФОП [PERSON] укладався власником вказаного транспортного засобу і результати оцінки отримувалися ТОВ «ЕКСПРЕС-Т» згідно акту здачі-прийняття робіт від 08.09.2016 року. Оплата вартості робіт з експертної оцінки в сумі 700,00 гривень здійснювалася замовником ТОВ «ЕКСПРЕС-Т» 02 лютого 2017 року через відділення № 66 філії «Розрахунковий центр» ПриватБанку, що підтверджується доданою позивачем до позовної заяви квитанцією 0.0.699009129.1, а також копією акта №3353. За таких обставин належність позивачу ТОВ «Автодопомога» напівпричіпа «FLIEGL SDS 350» , 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] який отримав механічні пошкодження в результаті ДТП 19 липня 2016 року не підтверджується, а відтак факт заподіянння шкоди саме ТОВ «Автодопомога» в результаті ДТП пошкодженням даного транспортного засобу не підтверджується, як не підтверджується понесення витрат пов'язаних виконанням робіт з екпертною оцінкою транспортного засобу. Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються гл.IX Кодексу законів про працю України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим указом Президії Верховної Ради СРСР від 13.07.76 року №4204-IX, та іншими нормативними актами. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності. Крім того, при вирішені справ матеріальної відповідальності працівників слід керуватися роз'ясненнями, що містяться у постановах Пленуму Верховного Суду: «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.92 року №14; «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6.11.92 року №9 та інформаційному листі ВССУ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» від 27.09.2012 року №10-1389/0/4-12. Вирішуючи питання про притягнення працівників до матеріальної відповідальності, роботодавець та суд під час розгляду справи повинні визначити, порушення яких конкретних норм стали причиною завданої шкоди. Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників містить стаття 130 КЗпП. У ч. 1 ст. 130 КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються. За трудовим законодавством суб'єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Поняття «працівник» розкрито в ст.1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.99 року №1045-XIV ( надалі - Закон №1045-XIV). Працівник - це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю. У ст. 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Отже, не може відповідати перед підприємством, установою чи організацією працівник, який не перебуває з ним у трудових правовідносинах. Враховуючи дані позиції та враховуючи тойо факт, що з відповідачем не було укладено трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність, і тому посилання позивача на ст.134 КЗпП, є безпідставним. - у ст.130 КЗпП передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації. Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено термін «роботодавець», який узагальнює поняття «власник або уповноважений ним орган» та «фізична особа». Так, у ст.1 вказаного закону зазначено, що роботодавцем є власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності або уповноважений ним орган (керівник) чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю. Таким чином, позивачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками, можуть бути юридичні особи або фізичні особи, які використовують найману працю, яким завдано майнової шкоди, а відповідачами - завжди фізичні особи, які перебувають у трудових правовідносинах і заподіяли шкоду під час виконання трудових обов'язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП). За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу цивільного законодавства, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства (абз.3 п.3 постанови Пленуму ВС №14). У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог статті 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Пошкоджений автомобіль «RENAULT PREMIUM 380.19» державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, згідно реєстраційних даних, наданих позивачем як доказ його приналежності йому, згідно свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] виданого центром ДАІ 3245 24 листопада 2015 року зареєстровано за власником ТОВ «Авто Допомога» м. Київ Оболонський район проспект Московський ( С.Бандери), 32 та відноситься до основних засобів підприємства. Основні засоби підприємства повинні обліковуватись підприємством згідно положень бухгалтерського обліку який забезпечує правильне документальне оформлення та своєчасне відображення в облікових регістрах надходження, переміщення всередині установи, вибуття з установи основних засобів та надання повних і об'єктивних даних для здійснення контролю за збереженням та правильним використанням кожного об'єкта. Відповідно до положень частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року N 996-XIV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. В бухгалтерському обліку для основних засобів Планом рахунків передбачено 9 субрахунків балансового рахунку 10 "Основні засоби". Субрахунок 105 "Транспортні засоби", на якому обліковуються усі види засобів пересування, які призначені для переміщення людей і вантажів незалежно від вартості (рухомий склад залізничного, водного, автомобільного та повітряного транспорту, гужовий транспорт, виробничий транспорт, усі види спортивного транспорту та запасні частини до транспортних засобів, які за своєю вартістю за одиницю належать до основних засобів. На вказаному рахунку транспортні засоби обліковуються за балансовою вартістю, за якою основні засоби включаються до Балансу після вирахування суми нарахованого зносу. З врахуванням вищевикладеного, кінцева вартість транспортного засобу автомобіля «RENAULT PREMIUM 380.19» державний номерний знак [NUMBER], облікованого підприємством, повинна визначатися за його балансовою вартістю, а не згідно ринкової вартості. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановою № 2 від 11 грудня 2015 року «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» звернув увагу судів на те, що поняття позовної давності визначене в ст.256 ЦК України, а в ст.233 КЗпП передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Термін «позовна давність» законодавцем в КЗпП не використовується. До того ж, на відміну від ч.3 ст.267 ЦК України, у разі пропуску передбаченого ст.233 КЗпП строку звернення до суду його застосування не ставиться в залежність від заяви сторони у спорі. Оскільки трудовим законодавством питання строків звернення до суду врегульовано, тому відсутні підстави для застосування судами положень гл.19 розд.V ЦК України та термінів, які не містяться в ст.233 КЗпП. Статтею 233 КЗпП встановлений річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення власником або уповноваженим ним органом в суд з позовом про її відшкодування. Враховуючи те, що факт скоєння ДТП ( заподіяння шкоди) власником (уповноваженим ним органом) виявлено в день його скоєння тобто 19 липня 2016 року та кінцевий строк звернення з позовом про стягнення з працівника шкоди, заподіяної підприємства, збіг 20 липня 2017 року, про те позов пред'явлений тільки 24 липня 2017 року, та зданий на пошту згідно відтиску на конверті 21.07.2017 року, тобто з пропуском річного строку визначеного законом. Після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, працівник звільняється від обов'язку відшкодувати завдану ним шкоду. У відповідності до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі частини 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а згідно частини 2 вказаної статті ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України, докази повинні бути належними тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування та відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. А тому суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача , як працівника, заподіяної ним шкоди. Позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Частиною 2 ст. 2 КЗпПУ передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Основні трудові права працівників визначені положеннями статті 2 зазначеного Кодексу і право громадян України на працю визначається як право на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Згідно ст. 10 Закону України «Про оплату праці» \введеної в дію з 1 березня 1996 року згідно з Постановою ВР № 49/96-ВР від 20.02.96\ розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні. Відтак, статтею 8 Закону України « Про державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII мінімальну заробітну плату у 2016 році у місячному розмірі установлено: з 1 травня по 30 листопада - 1450 гривень, а з 1 по 31 грудня - 1600 гривень. Статтею 8 Закону України « Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII з 1 січня 2017 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі установлено у розмірі 3200 гривень. При прийнятті [PERSON] на роботу розмір заробітної плати роботодавцем визначений не був та заробітна плата за період з 26 липня 2016 року по 16 січня 2017 року йому не виплачувалася. Виходячи з цього та з урахуванням мінімального розміру заробітної плати за весь період перебування в трудових відносинах з відповідачем [PERSON] невиплачена заробітна плата за повних 5 місяців 2016 року та 15 днів січня 2017 року, виходячи з розрахунку : серпень, вересень, жовтень, листопад та грудень по 1710 гривень в місяць (1710х5= 8550 грн), 15 днів січня місяця 2015 р. - 1600 грн (3200:2) що становить 10150 (десять тисяч сто п'ятдесят) гривень 00 копійок (8550+1600). Крім цього, згідно вимог статті 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Про те, у день звільнення [PERSON]. з роботи як і до часу звернення до суду з даним позовом, зазначений вище розмір належної заробітної плати йому виплачено не було, про нараховані грошові кошти у визначеному розмірі та у письмовій формі повідомлений не був. За таких обставин час затримки виплати [PERSON] заробітної плати становить повних 10 місяців. Згідно зі статтею 117 КзпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім затримки виплати належних позивачу [PERSON]. коштів, до часу винесення рішення відповідачем затримується видача належної йому трудової книжки, в результаті чого він незаконно обмежений відповідачем у працевлаштуванні. Затримка видачі трудової книжки з вини власника становить також повних 10 місяців. У відповідності до частини 5 ст. 235 КЗпПУ у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. При розрахунку середнього заробітку враховується ст. 27 Закону України "Про оплату праці" та Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Відповідно до виробничого календаря грудень місяць 2016 року мав 22 робочі дні, а січень 2017 - 20 робочих днів, відповідно за останні два календарні місяці сумарна кількість становить 42 дні, а відповідно їх середньомісячне число становить 21 день. Відтак середньоденна заробітна плата при середній за два місяці становить 116,90 гривень \( 1710 грн+3200грн) :2міс =2455 грн : 21 день\ Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу без відрахування обов'язкових платежів та зборів за період з 16 січня 2017 року по 01 серпня 2018 року, а саме, за 209 робочих днів (січень 2017 р.- 11 дн., , лютий 2017 р.- 20 дн. , березень 2017 р.- 22 дн., квітень 2017 р. - 19 дн., травень 2017 р. - 20 дн., червень 2017 р. - 20 дн., липень 2017 р. - 21 дн., серпень 2017 р. - 22 дн., вересень 2017р.- 21 дн., жовтень 2017р.- 21 дн., листопад 2017р. -20 дн., грудень 2017р. -21 дн., січень 2018 р.- 21 дн., , лютий 2018 р.- 20 дн., березень 2018 р.- 21 дн., квітень 2018 р. - 20 дн., травень 2018 р. - 20 дн., червень 2018 р. - 20 дн., липень 2018 р. - 22 дн.,) становить 44655 грн. 80 коп. (116,90 грн. середньоденної заробітної плати х 382), тому суд вважає, що вказана сума є середнім заробітком за час вимушеного прогулу який підлягає до виплати відповідачу [PERSON] Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В задоволенні позову [PERSON] в частині відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 10000 ( десять тисяч) гривень, що виразилась у порушенні відповідачем його прав, а саме : невиплаті заробітної плати в повному обсязі за весь період перебування в трудових відносинах з ним та затримка у видачі трудової книжки на протязі десяти місяців, що спричинили погіршення емоційного та психологічного стану, слід відмовити, поскільки належним чином не підтверджено спричення моральної шкоди належними і допустимим доказами. За приписами ст.131 ЦПК України, з відповідача ТОВ «Автодопомога» слід стягнути судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: approved