Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить визнати договір купівлі-продажу дійсним та визнати за ним право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Новогупалівка, вул. Шевченко, буд.134. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між сторонами 02.03.2016 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побутовими та господарськими спорудами та земельну ділянку. Позивач свої зобов'язання по вказаному договору виконав, шляхом оплати ціни житлового будинку та земельної ділянки у розмірі визначеному у договорі. В свою чергу відповідач, свої зобов'язання виконав в повному обсязі, шляхом передачі у власність позивача житлового будинку та земельної ділянки, однак ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляду справи у його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився, тому відповідно до ч.1 ст. 224 та ст. 225 ЦПК України, суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини: 02.03.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Новогупалівка, вул. Шевченко, буд.134, які належать йому на праві власності на підставі Договору дарування №350 від 17.03.2011, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та Держаним актом на право приватної власності на землю ІІ-ЗП №036285 виданим 05.07.2001 Новогупалівською сільською радою народних депутатів Вільнянського району Запорізької області. Позивач свої зобов'язання по вказаному договору виконав, шляхом оплати ціни житлового будинку та земельної ділянки у розмірі визначеному у договорі. В свою чергу відповідач свої зобов'язання виконав в повному обсязі, шляхом передачі у власність частини житлового будинку. Зазначені обставини підтверджуються Актом прийому-передачі від 02.03.2016. Ухиляючись від нотаріального посвідчення договору, відповідач порушує умови укладеного з позивачем договору, створює перешкоди щодо виникнення у позивача права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що є предметом купівлі-продажу, і фактично заперечує виникнення у позивача права власності на цей об'єкт. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За визначенням ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В силу ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1ст. 334 ЦК України передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як вказано у ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це права оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. ст.2, 9, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначенні сподівання відповідачем порушені. На підставі викладеного,

Outcome: approved