Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

16 травня 2014 року [PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення без надання іншого житлового приміщення Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачці та її дочці [PERSON]. Дочка позивачки одружена з відповідачем. [PERSON] та дочка постійно ображають позивачку, завдають їй тілесних ушкоджень. З 2013 року дочка з відповідачем проживають у квартирі позивачки. Відповідач у квартирі позивачки не зареєстрований, за комунальні послуги не сплачує. Відповідач своїми протиправними діями порушує право позивачки на вільне користування своєю власністю. Посилаючись на ст. 391 ЦК України позивачка змушена була звернутись з позовом до суду. 16 вересня 2014 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] в якому просить про визнання за ним права користування квартирою [ADDRESS] та про встановлення порядку користування квартирою. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що він вселився у спірну квартиру як член сім'ї [PERSON], яка є співвласником квартири разом з позивачкою. Відповідач правомірно вселився у квартиру та має право користування нею. Твердженення позивачки щодо порушення її права користування квартирою є безпідставними та необґрунтованими, оскільки сама позивачка постійно спричиняє конфлікти, виганяє відповідача з квартири, хоча відповідач та його дружина справно сплачують комунальні платежі, зробили ремонт у квартирі, придбали нову техніку. Справа перебувала в провадженні у судді [PERSON]., однак у зв'язку із закінченням повноважень судді [PERSON]. та на підставі розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду від 13 січня 2016 року було проведено повторний автоматизований розподіл справи та 20 січня 2016 року визначено головуючим суддею у справі суддю Бабій О.М. 21 січня 2016 року справу прийнято до провадження суддею Бабій О.М. 17 березня 2016 року позивачка [PERSON] подала заяву про зменшення позовних вимог та просить тільки про виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Але, цією ж заявою позивачка фактично змінила підставу позову та просить виселити відповідача посилаючись на ст. 116 ЖК УРСР, а не на ст. 391 ЦК України, як в первісній позовній заяві від 16 травня 2014 року, хоча як і раніше позивачка посилається на те, що у зв'язку з конфліктами проживання відповідача у квартирі є неможливим. Крім того, позивачка у первісній позовній заяві не посилалась на норми матеріального права, які регулюють виселення, тому суд дійшов висновку про прийняття заяви про зменшення позовних вимог. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали з мотивів наведених в позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог. Позивачка також пояснила, що відповідач вселився у її квартиру як чоловік дочки. Відповідач б'є позивачку, ходить голий по квартирі, приходить п'яний, тому його слід виселити з квартири. Вимоги зустрічного позову позивачка та її представник не визнали, просили у його задоволенні відмовити. Представник позивача суду пояснила, що зустрічний позов позивачка не визнає у зв'язку з поведінкою відповідача. Також представник позивача та позив визнали, що відповідач з третьою особою сплачують комунальні послуги та зробили ремонт в кімнатах де вони проживають. Відповідач та його представник вимоги позову [PERSON] не визнали, просили у його задоволенні відмовити, оскільки відповідач вселився у квартиру як член сім'ї співвласника квартира та має право користуватися квартирою. Жодних конфліктів з позивачкою не вчиняє, спиртні напої не вживає, сплачує за комунальні послуги та зробив ремонт у квартирі. Вимоги зустрічного позову відповідач та його представник підтримали з мотивів наведених в ньому. Третя особа в судовому засіданні суду пояснила, що вона є співвласником квартири [ADDRESS]. Відповідач є її чоловіком та був вселений у квартиру як член сім'ї співвласника квартири та має право користування квартирою. Всі конфлікти, які існують між сторонами виникають за ініціативи [PERSON], якій не подобається відповідач як людина, вона його постійно обзиває. Третя особа та відповідач справно сплачують свою частину комунальних послуг, зробили ремонт у квартирі. Свідок [PERSON], яка є сусідкою сторін, у судовому засіданні дала покази яких вказала, що позивачка є неадекватною людиною. Коли свідок приходить до [PERSON] та [PERSON] в гості, то [PERSON] питає чому вона прийшла, веде себе агресивно, неадекватно, викликала одного разу міліцію. [PERSON] розказувала дочці свідка, що вони робили ремонт в квартирі, купили кухню. Свідок [PERSON], яка є сусідкою сторін, у судовому засіданні дала покази яких вказала, що вона знайома з [PERSON] з 1982 року. Внук свідка спілкується з сином [PERSON]. Зять свідка допомагав [PERSON] робити ремонт у квартирі. [PERSON] часто заходить до них за дитиною. [PERSON] є спокійною людиною, не конфліктною, не пиячить, конфліктів з сусідами не має. Позивачка [PERSON] жінка конфліктна, ні з ким не спілкується в будинку, часто викликає міліцію. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка [PERSON] та третя особа [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності (а.с.6), копією витягу про реєстрацію права власності (а.с.7). Квартира трьохкімнатна, житловою площею 39,5 кв.м. (а.с.8-9). В квартирі зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] проживає у квартирі, однак не зареєстрований (а.с.65), вказані факти визнаються сторонами, а тому, відповідно до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.66). Позивачка просить виселити відповідача [PERSON] з квартири, оскільки він не оплачує комунальні послуги, заважає позивачці проживати у своїй квартирі, є «гуцулом», зловживає спиртними напоями, вчиняє насильство щодо позивачки. Однак, такі твердження позивачки не відповідають дійсності, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх слів позивачка суду не надала. Не відповідають дійсності твердження [PERSON] про те, що [PERSON] та [PERSON] не приймають участі у матеріальних витратах на квартиру. Зокрема, [PERSON] та члени її сім'ї оплачують комунальні послуги (квартплата, електроенергія, газ, водопостачання та водовідведення), що підтверджується копіями квитанцій доданих до матеріалів справи (а.с.68-76). За кошти відповідача за первісним позовом [PERSON] було здійснено ремонт в квартирі, придбано нову побутову техніку, встановлено металопластикові вікна (Угода № 611 від 14.10.2013 року) (а.с.77, 78-79), замінено міжкімнатні двері тощо. Вказані факти визнано позивачкою в судовому засіданні. Такі дії [PERSON] та членів її сім'ї, в тому числі, відповідача [PERSON], узгоджуються із вимогами чинного законодавства. Зокрема, відповідно до ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Співвласник відповідно до своєї частки у спільному майні зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна як це передбачено ст. 360 ЦК України. Позивач [PERSON], заявляла позов про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом, у своїх вимогах посилаючись виключно на норми ЦК України (зокрема, ст. 391 ), тоді як ці правовідносини регулюються також нормами житлового законодавства. При цьому підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або її виселення із займаного житлового приміщення , передбачені ст.ст. 71, 72 ЖКУ, ст. 405 ЦКУ у даному випадку відсутні, оскільки [PERSON] проживає у спірній квартирі на постійній основі та вселився туди з дозволу співвласника житла, є членом сім'ї співвласника. Крім того, згідно з нормами ЖК примусове виселення члена сім'ї власника житла без надання йому іншого приміщення можливо лише у випадку, передбаченому ч. 1 ст. 116 ЖКУ. А саме, якщо такий член сім'ї систематично руйнує чи псує житлове приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил спільного проживання робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або в одному будинку, а заходи попередження і громадського впливу виявилися марними. При цьому, виселення за ст. 116 ЖК - це санкція за порушення правил співжиття, яка застосовується як крайній захід у разі, коли попередження та заходи впливу є безрезультатними. Сам по собі висновок суду про неприязні стосунки між сторонами та неможливість сумісного проживання не може бути підставою для виселення за цією нормою. Між сторонами існують вкрай негативні відносини, що підтверджується скаргами позивачки в міліцію щодо дій відповідача, та скаргами відповідача щодо дій позивачки. Отже, зважаючи на те, що передбачених чинним законодавством підстав для виселення [PERSON] немає, первісний позов [PERSON] до [PERSON] про виселення його з житлового приміщення задоволенню не підлягає. Щодо вимог зустрічного позову, то суд виходить з наступного. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок(частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку квартири) належать дружина( чоловік) власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. За правилами ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК. Згідно ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання здійснюється на підставі документів, що підтверджують право на проживання в житлі. Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.2 ст.65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як член сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користуватися жилим приміщенням. Таким чином, [PERSON] правомірно користується спірною квартирою [ADDRESS] як член сім'ї співвласника - [PERSON]. При цьому, місце проживання [PERSON] за адресою спірної квартири не було проведено у зв'язку із запереченням іншого співвласника - [PERSON] Більше того, право [PERSON] на користування житлом оспорюється позивачем, а отже, підлягає захисту в порядку п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України - шляхом визнання за [PERSON] права користування спірною квартирою. Вимоги відповідача [PERSON] за зустрічним позовом про визнання права на користування спірним житлом є правомірними з огляду на вищезазначене, як члена сім'ї (чоловіка) співвласника квартири [PERSON]. Відповідно до ст. 3 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання В Україні» місце проживання особи - це адміністративно- територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. А зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім ' ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Отже, зустрічний позов [PERSON] в частині визнання за ним права користування квартирою [ADDRESS] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Що стосується вимоги зустрічного позову про встановлення порядку користування квартирою, то така вимога не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної власності. В разі, якщо поділ в натурі квартири є неможливим, суд може встановити конкретний порядок користування приміщеннями квартири за наявності позову про це. Відповідно до технічного паспорта на квартиру [ADDRESS], квартира загальною площею 67,3 кв.м. складається із 3 житлових кімнат (з такими площами: 1-ша кімната - 11,8 кв.м., 2-га кімната - 9,9 кв.м., 3-тя кімната - 17,8 кв.м.), кухні площею 7,3 кв.м., ванної кімнати, туалету, коридору, вбудованої шафи. На сьогоднішній день між сторонами фактично склався певний порядок користування кімнатами у квартирі, відповідно до якого [PERSON] користується найбільшою за площею кімнатою (17.8 м. кв.), [PERSON] та члени її сім'ї двома іншими кімнатами - площею 9.9. м. кв. та 11,8 м. кв. відповідно. Решта приміщень - кухня, коридор, ванна кімната, санвузол, вбудована шафа перебувають у спільному користуванні. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що саме так сторони користуються квартирою. Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлене домовленістю між ними. Але, відповідач [PERSON] не співвласником квартири [ADDRESS], а тому не вправі заявляти вимогу про встановлення порядку користування квартирою. Таку вимогу вправі заявляти його дружина [PERSON], яка є співвласником квартири та третьою стороною у справі. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а вимоги зустрічного позову [PERSON] є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з позивачки [PERSON] слід стягнути понесені позивачем судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 3, 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. ст. 15, 16, 358, 360, 369, 383, 405 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 64, 116, 150, 156, 157 Житлового кодексу УРСР,

Outcome: partial