Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

У травні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 02 жовтня 2014 року вона уклала з відповідачем [PERSON] шлюб, зареєстрований у Виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 412, і даний шлюб було розірвано за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2010 року (справа № 2-5051/10). Від даного шлюбу у них народилась дитина - син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.12.2008 року. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду від 23 грудня 2010 року (справа № 2-5032/2010) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], щомісячно аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (копія рішення додається). В зв'язку з тим, що на дитину щорічно потребується все більше витрат на навчання, оздоровлення, харчування, одяг , а її заробітків на це не вистачає, що підтверджується довідкою про доходи за № 69 від 02.04.2018 року, та враховуючи, що відповідач не обтяжений іншими матеріальними затратами на третіх осіб вважає за можливе просити суд збільшити розмір стягнення з відповідача по аліментним зобов'язанням. Після розірвання шлюбу у 2010 році [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до [ADDRESS]) до своєї матері. З того часу перестав цікавитись вихованням дитини, її долею, вирішенням нагальних проблем, з нею не зустрічався, не зустрічається і не хоче зустрічатись. Будь-якої матеріальної допомоги за весь цей період син також не отримував, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості по аліментам ВП № 54092684. Відповідач навіть не знає, де зараз проживає дитина, з ким, який учбовий заклад відвідує, яка у неї успішність, яка вона на зріст, яка в неї зовнішність, які звички вона має, що більш за все любить, що більш за все не сприймає. Тому позивач просила позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], жителя [ADDRESS].), по відношенню до малолітнього сина [PERSON], [INFO], жителя [ADDRESS]. Збільшити стягнення з [PERSON], [INFO] жителя [ADDRESS].) на користь [PERSON], щомісячно по аліментам на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі з ? частини всіх видів заробітку до 1/3 частинивсіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.05.2018 року відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження у справі. 25.06.2018 року до суду надійшов від відповідача відзив на позовну заяву [PERSON] Свої заперечення обґрунтував тим, що позовних заяв про розірвання шлюбу та стягнення аліментів він не одержував, в зв'язку з тим, що позивачка невірно вказувала адресу його проживання. Також не одержував судових повісток про виклик його в судові засідання. Позивачем не доведено умисного та систематичного ухилення відповідачем від виконання протягом тривалого часу батьківських обов'язків по догляду та вихованню сина. Позивачем натомість створюються перешкоди у його спілкуванні з сином. Тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині збільшення аліментних зобов'язань та позбавлення його батьківських прав. На підставі повторного автоматизованого розподілу судових справ від 31.08.2018 року цивільну справу № 369/5591/18, провадження № 2/369/2554/18 передано судді Дубас Т.В. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 30.10.2018 року. У судове засідання позивач не з'явилась, подала до суду заяву, згідно якої просила розгляд справи провести у її відсутності. Позовні вимоги підтримала. У судове засідання відповідач не з'явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник Служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області направив до Києво-Святошинського районного суду Київської області лист, згідно якого просив розгляд справи провести у їх відсутності за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. Представник Служби у справах дітей та сім'ї Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області направив до Києво-Святошинського районного суду Київської області лист, згідно якого просив розгляд справи провести у їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. При розгляді справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] та позивачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.10.2004 року. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.12.2010 року шлюб між сторонами розірвано (справа № 2-5051/10). Зі свідоцтва про народження, виданого Виконавчим комітетом Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області серія [NUMBER] вбачається, що батьками [PERSON], [INFO] є, [PERSON] та [PERSON]. Згідно характеристики від 02.05.2018 № 126 виданої Лісниківською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області гр. [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Виховує сина [PERSON], [INFO], відносини з сином та членами родини хороші. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду від 23 грудня 2010 року (справа № 2-5032/2010) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], щомісячно аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина четверта статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, далі ЦПК України). Згідно характеристики від 24.04.2018 виданої Лісниківською загальноосвітньою школою І-ІІІ степенів імені Михайла Грушевського [PERSON], [INFO], навчається в школі з 1 класу. Зарекомендував себе як старанний, дисциплінований , працелюбний, уважний учень. Має навчальні досягнення достатнього рівня. Мама приділяє належну увалу вихованню сина. Завжди цікавиться його поведінкою та успішністю. Відповідно до висновку Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області від 27.11.2017 року № 03-1419/02-16 визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. П. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позивачем у такій справі, згідно ст. 165 СК України та абз. 1 п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", може бути один з батьків. Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач, в якості обґрунтування своїх позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина, зазначає, що після розлучення і по цей час відповідач не бере участі у вихованні своєї дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток та взагалі матеріально не підтримує, що, в свою чергу, свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками та самоусунення від виховання та утримання своєї дитини. Нехтувавання відповідачем своїми батьківськими обов'язками та самоусунення від виховання та утримання своєї дитини. Вимогами ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. На підставі зазначеного, оцінивши зібрані по справі докази, а також враховуючи те, що обставини ухиляння відповідача від виконання своїх обов'язків по належному вихованню та утриманню дитини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов в частині позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про збільшення розміру аліментів суд вважає, що такі вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом не встановлено факту зміни матеріального становища платника, погіршення стану здоров'я одержувача аліментів чи дитини, які б давали можливість збільшити розмір аліментів. Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для збільшення розміру аліментів, а тому вирішує відмовити в задоволенні позову в цій частині. Відповідно до ч. ч. 1, 5-7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку,коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 704,80 грн. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 56, 58, 61, 63 Цивільного кодексу України, ст. ст. 6, 150, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", п. п. 15, 16, 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" та,

Outcome: partial