Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом і пояснила, між сторонами по справі був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою розміром 0,40 га для ведення особистого підсобного господарства. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлений належним чином. Враховуючи, що позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився, тому справа розглядається в порядку ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини: 16 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою розміром 0,40 га для ведення особистого підсобного господарства, які належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.02.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Коробкою О.В. за №305. Позивач свої зобов'язання по вказаному договору виконав, шляхом оплати ціни житлового будинку та земельної ділянки у розмірі 10000,00 грн. Відповідачем була видана розписка в отриманні грошових коштів. Ухиляючись від нотаріального посвідчення договору, відповідач порушує умови укладеного з позивачем договору, створює перешкоди щодо виникнення у позивача права власності на житловий будинок, що є предметом купівлі-продажу, і фактично заперечує виникнення у позивача права власності на цей об'єкт. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За визначенням ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В силу ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 334 ЦК України передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказано у ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це права оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. ст.2, 9, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначенні сподівання відповідачем порушені. На підставі викладеного та

Outcome: approved