Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін та третьої особи: [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житлом за адресою [ADDRESS] та стягнути з нього судові витрати по справі. Свої вимоги\~мотивує тим,\~що він є власником 1/2 житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Інша 1/2 частина будинку належить його дочці [PERSON] . Відповідач його бувший зять, який уже більше двох років не проживає з його донькою. Рішенням Долинського районного суду від 16.09.2020 шлюб між ними було розірвано. Він та дочка [PERSON] неодноразово зверталися до [PERSON] , щоб він добровільно знявся з реєстрації, однак останній відмовляється, тому за захистом своїх прав та законних інтересів змушений звертатися до суду. Відповідач не проживає в належному йому та дочці будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере і взагалі будинком не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні він, ні інші члени сім`ї [PERSON] не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, а також погіршує його матеріальне становище, оскільки змушений витрачати більше коштів для сплати комунальних платежів у зв`язку з його реєстрацією. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту його порушених прав. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, надав пояснення, аналогічні обгрунтуванню позову, та додатково зауважив, що відповідач 2,5 роки без поважних причин не живе у спірному будинку. Без будь-яких попереджень він 18 січня 2019 року не повернувся додому, хоча сім`я його чекала на другу Святу вечерю, і з того часу більше з ними не проживає. Інколи він відвідує своїх дітей, але зустрічається з ними поза межами будинку. На даний час шлюб [PERSON] та [PERSON] розірваний, тому в родинних відносинах вони не перебувають, спільного господарства не ведуть. [PERSON] сам покинув житло, перешкод у проживанні в будинку йому ніхто не чинив. Реєстрація останнього перешкоджає у користуванні своєю власністю: він не може оформити субсидію, за місцем реєстрації особи приходить поштова кореспонденція та така адреса вказується у різних правочинах, в результаті чого він змушений доводити, що відповідач у належному йому будинку не проживає. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, підтвердила, що відповідач не проживає в їхньому будинку 2,5 роки без поважних причин. Вказала, що неодноразово просила його знятись з реєстрації, на що він відповідав, що «коли буде мати час, тоді зніметься», хоча ніяких дій для цього не вчиняє. Фактично [PERSON] проживає з іншою сім`єю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про день час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.44), а також шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному сайті Судової влади України (а.с.43), причин неявки не повідомив, відзиву на позов від нього не надходило. Спір між сторонами не вирішений. Заяви, клопотання сторін, третьої особи та процесуальні дії суду: ухвалою суду від 26.03.2021 відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання за участю сторін та залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 19.04.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті та постановлено допитати в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні 12.05.2021 був допитаний свідок [PERSON] , від допиту іншого свідка [PERSON] позивач відмовився та його відмова була прийнята судом. Беручи до уваги положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідач клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не направляв, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подавав, позивач не заперечив проти заочного розгляду справи, а тому протокольною формою ухвали від 12.05.2021 суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: як вбачається з витягу №22277054 від 25.03.2009 Івано-Франківського ОБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.12.2008, посвідченого державним нотаріусом Долинської районної державної нотаріальної контори Дуткевич О.Я., зареєстровано в реєстрі №1886, спадкова справа №314/07, 1/2 (одна друга) частка домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (номер запису 206, в книзі 21) на підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.12.2008 (а.с.17, 26). Інша 1/2 (одна друга) частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 20.05.1998, посвідченого державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори Белей Е.І., зареєстрованого в реєстрі за реєстровим номером Д-387, належить на праві приватної власності [PERSON] (номер запису 206, в книзі 21), що підтверджується витягом №20108806 від 04.09.2008 Івано-Франківського ОБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно та вказаним договором дарування від 20.05.1998 (а.с.18, 27). Характеристика зазначеного домоволодіння, схема земельної ділянки, по поверховий план будівель, експлікація містяться у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] (а.с.11-16), відповідно до якого, зокрема, будинковолодіння [ADDRESS] за даною адресою складається з: житлового будинку (літ. А), стодоли (літ. Б), стайні (літ. В), гаражу (літ. Г), вбиральні (літ. Д), літньої кухні (літ. Е), криниці, огорожі, воріт з хвірткою (№№ 1, 2, 3). Відповідно до довідки №2472 від 26.02.2021 Долинської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: уповноважений власник [PERSON] , [INFO] , його дружина [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , зять [PERSON] , [INFO] , внук [PERSON] , [INFO] , внучка [PERSON] , [INFO] , родич [PERSON] , [INFO] , та родич [PERSON] , [INFO] , всього 8 (вісім) осіб (а.с.25). Однак зареєстрований за вказаною адресою [PERSON] з 2019 року не проживає у даному будинку, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 26.02.2021, складеним комісією у складі старости Малотур`янського округу Р. Луцика та сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с.28). Згідно з рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 16.09.2020 у справі №343/1248/20, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 04 вересня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 111, розірвано. При розгляді даної справи судом встановлено, що сторони з січня 2019 року не проживають разом, про що зазначено в мотивувальній його частині (а.с.30-32). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що останні два роки він проживає по сусідству з сім`єю позивача. Жодного разу не бачив відповідача у їхньому будинку. [PERSON] виховує дітей сама. Знає цих людей, вони ніколи не чинили б перешкоди батькові дитини у проживанні разом з ними. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом (будинком), 1/2 якого належить на праві приватної власності позивачу, а інша 1/2 частина будинку належить третій особі без самостійних вимог, колишній дружині відповідача. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної заяви, вислухавши пояснення позивача, третьої особи, як співвласника будинку, покази свідка, дослідивши письмові\~докази,\~наявні в\~матеріалах справи\~та представлені\~позивачем на\~виконання вимог\~ст.ст.\~80,\~81\~ЦПК України,\~які він\~вважає достатніми\~для обґрунтування\~позовних вимог,\~та з`ясувавши\~фактичні обставини\~справи,\~ суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться в абзацах 1 та 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї. Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом встановлено, що позивач зареєстрований та проживає у будинку [ADDRESS] , 1/2 частини якого належить йому на праві приватної власності, а інша 1/2 його дочці [PERSON] , третій особі у справі. Після одруження дочки позивача [PERSON] у вищевказане будинковолодіння був зареєстрований його зять - відповідач [PERSON] . Однак, як свідчить рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 16.09.2020 у справі №343/1248/20, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 04 вересня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 111, розірвано. Таким чином, відповідач [PERSON] перестав бути членом сім`ї позивача. Більше того, як було встановлено у судовому засіданні з пояснень позивача, третьої особи та показів свідка, [PERSON] 2,5 роки не проживає за місцем реєстрації, відтак відповідач також не відносяться і до кола осіб, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство, що підтверджується також вищевказаним рішення суду від 16.09.2020 та актом обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 26.02.2021, відповідно до яких встановлено, що відповідач з січня 2019 року фактично за місцем своєї реєстрації не проживає без поважних причин. Крім цього, він не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні будинку, особистих речей в ньому не має і взагалі будинком не цікавиться Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Щодо застосування до спірних правовідносин норм ст. 391 ЦК України, суд вважає за необхідне вказати таке. Зазначена норма матеріального права, на переконання суду, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-якого порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Крім того, аналіз зазначеної норми у її співвідношенні із нормами ст.405 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Про обґрунтованість таких висновків суду свідчать також і правові позиції Верховного Суду України, неодноразово висловлені ним і своїх рішеннях (в тому числі, у справі № 688/63/15-ц від 16.11.2016). Оскільки відповідач перестав бути\~членом сім`ї\~позивача, відтак застосуванню до даних правовідносин підлягають і положення ст. 391 ЦК України. Отже, як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. З викладеного слідує, що відповідач не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, хоча фактично не проживає у спірному будинковолодінні більше одного року без поважних причин, перестав бути членом сім`ї власників будинку, в тому числі не веде з ними спільне господарство, чим створює незручності у реалізації права власності та користуванні будинком. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає більше року без поважних причин, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку, а його реєстрація у будинку перешкоджає позивачу у здійсненні права власності, так як він не може розпорядитися та користуватися на власний розсуд належним йому нерухомим майном тільки через те, що за реєстрацією у належному йому, як співвласнику, будинку значиться відповідач. При цьому, суд приймає до уваги позицію третьої особи [PERSON] , як співвласниці спірного будинку, яка підтримала повні вимоги повністю. Дана обставина відповідачем не спростована, доказів поважності непроживання в будинку чи наявності іншої домовленості між ним і власниками не представлено. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, а відповідача визнати таким, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Розподіл судових витрат між сторонами: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить сплату судового збору в розмірі 908 грн, що підтверджується квитанцією (а.с.29). Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, то з урахуванням положень ст.141. ЦПК України слід стягнути на користь позивача з відповідача 908 грн судового збору. На підставі ст.ст. 33, 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 81 ЦПК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 29, 317,319, 379, 380, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та

Outcome: approved