Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

25.12.2015 року до суду з позовною заявою звернувся ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №VIXRRX06300023 від 17.05.2007 року в розмірі 80041,10 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до укладеного договору №VIXRRX06300023 від 17.05.2007 року [PERSON] отримав від банку кредит в розмірі 8280, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом до 17.05.2009 року включно та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому в договорі. Однак відповідач своєчасно не сплачував грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку з чим станом на 15.12.2015 року його заборгованість перед позивачем склала 80041,10 грн., яка складається з наступного: 4418,89грн. - заборгованість за кредитом; 31158,73грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5742,18грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 38721,30 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання взятих на себе зобов'язань, заборгованість по зазначеному вище кредитному договору не погашає, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою. В судове засідання представник позивача не з'явився, однак в позовній заяві вказав, що в разі неявки в судове засідання, не заперечує проти розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав за обставин викладених в позові, просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення, просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.05.2007 року між ПАТ "Приватбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №VIXRRX06300023, відповідно до якого позивач взяв на себе зобов'язання надати відповідачу кредит у сумі 8280,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.6). Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 20 по 25 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 692, 63 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з умовами. Відповідач [PERSON] разом з письмовими запереченнями надав суду умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт), які, як зазначив відповідач, були надані йому банком під час отримання кредиту (а.с. 47 - 51). Однак, позивачем разом з позовом, було надано суду умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт), які різняться з умовами наявними у відповідача, а саме п. 5.5., в якому зазначено, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю п'ять років (а.с. 7-10). У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 11.03.2015 року у справі № 6 - 16-цс15, визначено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності не змінювались. Як зазначено в матеріалах позову, відповідач умови зазначеного вище кредитного договору не виконує, кредит і відсотки не повертає, у зв'язку із чим станом на 15.12.2015 року його заборгованість перед позивачем склала 80041,10 грн., яка складається з наступного: 4418,89грн. - заборгованість за кредитом; 31158,73грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5742,18грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 38721,30 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. На підтвердження зазначеної заборгованості відповідача представником банку надано розрахунок заборгованості за договором №VIXRRX06300023 від 17.05.2007 року (а.с.4-5). В зв'язку з клопотанням відповідачки про застосування строків позовної давності, судом встановлено наступні обставини. Відповідно до ст. 265 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом встановлено, що ПАТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості поза межами загальних строків позовної давності, враховуючи, що початок перебігу строку позовної давності починається у позивача з моменту, коли він дізнався про порушення свого права 24.11.2008 року, але з позовом до суду позивач звернувся лише 25.12.2015 року. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до розрахунку банку станом на 15.12.2015 року, останній платіж відповідачем було здійснено 24.11.2008 року - 750 грн. (4). Відповідно до п.31 Постанови № 5 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення п.7 ч.11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з ч. 11.ст.11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку з цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спивла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягненяна заставлене майно тощо), положення п.7 ч.11.ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку. Тобто, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо),згідно ст. 266 ЦК України. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість доказів в їх сукупності, приходить до висновку, що у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності у задоволенні позову слід відмовити повністю. Приймаючи до уваги те, що позов не підлягає задоволенню, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача також не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed