Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

10 липня 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із житлового приміщення, вказавши, що 21 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" (з 19.08.2009 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 800005959. Відповідно до умов договору був наданий кредит позичальнику у розмірі 70 000 доларів США зі сплатою 20,25% річних та строком повернення кредиту до 21 липня 2023 року. Кредит надавався на власні потреби без будь-яких обмежень. У якості забезпечення виконання зобов'язання 21 липня 2008 року між ЗАТ "Альфа-Банк" та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 800005959-И, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5787, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку кредитору нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Заставна вартість предмету іпотеки - 485 726 грн 00 коп. Відповідно до п. 6.1 іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання основного зобов'язання; у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов цього договору; у інших випадках, передбачених законодавством України. Крім того, 21 травня 2009 року внесено зміни та доповнення до кредитного договору від 21 липня 2008 року, відповідно до яких [PERSON] додатково отримав у тимчасове користування на умовах, визначених в основному договорі грошові кошти в сумі 7 081,59 доларів США. В порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого станом на 5 квітня 2013 року має прострочену заборгованість за кредитним договором у розмірі 79 304,40 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 633 880 грн 07 коп., а саме: заборгованість за кредитом - 66 578,63 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 532 162 грн 99 коп., заборгованість за відсотками - 11 830, 63 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 94 562 грн 23 коп., пеня - 895, 14 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 7 154 грн 85 коп. У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору позивачем було направлено листа [PERSON] про усунення даних порушень, проте вимога виконана не була. Крім того, 18 квітня 2013 року позивач направив відповідачам письмову вимогу про виселення з іпотечного житла, яка також була проігнорована. Тому ПАТ «Альфа-Банк» просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 633 880 грн 07 коп., виселити відповідачів з вищевказаної квартири зі зняттям їх з реєстраційного обліку, стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 3 555 грн 70 коп. У судовому засіданні представник позивача Лавренова О.В. повністю підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причин неявки суд не повідомив, хоча про день та час розгляду справи повідомлений належним чином шляхом вручення повістки його дружині [PERSON] Остання пояснила, що [PERSON] працює на території Російської Федерації. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в його відсутність. Законний представник неповнолітніх відповідачів [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, надали суду заперечення та просили повністю відмовити в задоволенні позову. [PERSON] пояснила, що дійсно її чоловік [PERSON] отримав кредит в ПАТ «Альфа-Банк» в сумі 77 081,59 доларів США. Кредит погашали частинами, навіть у період «кредитних канікул» сплачували більше, ніж встановлено по графіку. Однак через фінансові проблеми з серпня 2012 року плату за кредитним договором не здійснюють. Наголосила на тому, що їх неповнолітній син [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі з 2007 року та був знятий з реєстрації за місяць до укладення іпотечного договору за вказівкою працівників банку. Тому на укладення договору іпотеки, предметом якого було житло, що знаходилось у користуванні дитини, необхідний був дозвіл органу опіки та піклування. Так як такої згоди отримано не було, вважає, що договір іпотеки порушує право неповнолітнього на житло. Крім того, перед укладенням кредитного договору банк мав отримати від [PERSON] письмове підтвердження про ознайомлення з інформацією про умови кредиту, у кредитному договорі зазначити сукупну вартість кредиту, в тому числі реальну процентну ставку та абсолютне подорожчання кредиту, а також попередити споживача про покладення на нього валютних ризиків під час виконання зобов'язання. Посилаючись на вказані порушення, допущенні при укладенні договору іпотеки, [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник третьої особи Харченко О.А., посилаючись на дотримання інтересів дітей, просила у задоволенні позову про виселення відмовити. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, законного представника неповнолітніх відповідачів та її представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що 21 липня 2008 року між ПАТ "Альфа-Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 800005959 про надання кредиту позичальнику-відповідачу у розмірі 70 000 доларів США зі сплатою 20,25% річних та строком повернення кредиту до 21 липня 2023 року. Кредит надавався на власні потреби без будь-яких обмежень (а. с. 8-18). 21 травня 2009 року між ПАТ "Альфа-Банк" та [PERSON] було укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 800005959 від 21 липня 2008 року, відповідно до якого позивач додатково надав [PERSON] грошові кошти в сумі 7 081,59 доларів США, які спрямовуються для сплати платежів з виконання зобов'язання за кредитним договором (а. с. 19-30). Відповідно до іпотечного договору № 800005959-И, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 5787, який був укладений 21 липня 2008 року між ЗАТ "Альфа-Банк" та [PERSON], останній в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, включаючи всі додаткові угоди до нього, передав в іпотеку кредитору нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], що складається із трьох кімнат, загальною площею 58,5 кв.м. та житловою площею 35,7 кв.м. Заставна вартість предмету іпотеки - 485 726 грн 00 коп. (а. с. 31-37). Із копії свідоцтва про державну реєстрації юридичної особи та статуту видно, що з 19 серпня 2008 року ЗАТ «Альфа-Банк» змінив назву на ПАТ «Альфа-Банк» із повним правонаступництвом усіх прав і обов'язків попередника (а. с. 64-65). Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 05 квітня 2013 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 800005959 становить 79 304,40 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 633 880 грн 07 коп., а саме: заборгованість за кредитом - 66 578,63 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 532 162 грн 99 коп., заборгованість за відсотками - 11 830, 63 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 94 562 грн 23 коп., пеня - 895, 14 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 7 154 грн 85 коп. (а. с. 44-46). Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» від 27 квітня 2010 року постановлено стягнути із [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості по кредиту в сумі 603 762 грн 25 коп., по процентах - 37 955 грн 73 коп., по пені - 59 930 грн 70 коп. (а. с. 83-89). Можливість вирішення такого спору у даному третейському суді узгоджено сторонами у п. 10.3 кредитного договору № 800005959 від 21 липня 2008 року та п. 7.1 договору іпотеки № 800005959-И від 21 липня 2008 року. Як пояснила в судовому засіданні представник позивача, виконання за рішенням третейського суду не здійснюється через відсутність коштів у боржників. Згідно із ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Із положень статей 1050, 1054 ЦК України слідує, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Зазначене право позивача передбачене і п. 5.1 кредитного договору. Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Із наданого позивачем розрахунку суд убачає неналежне виконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 633 880 грн 07 коп. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Всупереч вимог даної статті представником відповідача не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату кредиту в більшому розмірі ніж зазначено у розрахунку наданому позивачем або вказували на допущені в ньому помилки. У зв'язку з цим суд вважає доведеним факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем у вказаному вище розмірі. Суд також вважає необґрунтованими доводи законного представника неповнолітніх відповідачів [PERSON] про те, що під час укладення кредитного договору банк не повідомив [PERSON] про реальну процентну ставку по кредиту, наявність валютних ризиків, оскільки у п. 2.1 кредитного договору № 800005959 від 21 липня 2008 року міститься положення про обізнаність позичальника у повній мірі з умовами кредитування, в тому числі із вказаними особливостями (а. с. 10). За змістом ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон України «Про іпотеку»), іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таке ж положення містится і в п.6.2 іпотечного договору від 21 липня 2008 року. Пунктом 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Враховуючи, що судом встановлено порушення основного зобов'язання за кредитним договором з боку [PERSON], при чому розмір заборгованості відповідача перед позивачем (633 880 грн 07 коп.) значно перевищує вартість іпотечного майна (485 726 грн, узгоджена сторонами в договорі), суд вважає вимогу позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки обґрунтованою та такою, що відповідає умовам договору та положенням закону і підлягає задоволенню. Згідно з частиною 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Положеннями ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частина 3 статті 109 Житлового кодексу України передбачає, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як видно із довідок КП ЖЕК №2, на даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] (а. с. 38, 188). У зв'язку з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» позивачем 25 грудня 2012 року на адресу відповідачів було направлено вимогу про звільнення житлового приміщення (а. с. 49-51). Також у своєму листі № 30485-34 від 16.04.2013 року ПАТ «Альфа-Банк» вимагає від [PERSON] у строк до тридцяти днів з дати отримання вимоги достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховану неустойку, а загалом 79 304,40 доларів США. У разі невиконання цього зобов'язання у вказаний строк, банк вимагає звільнити всіма мешканцями житлове приміщення, яке є предметом іпотеки (а. с. 52-57). Цю вимогу відповідачі по справі отримали 22 квітня 2013 року про що свідчить копія поштового повідомлення (а. с. 62-63). Отже судом достовірно встановлено, що відповідачі впродовж місяця після отримання письмової вимоги іпотекодержателя добровільно не звільнили житлове приміщення, що є безумовною підставою для їх примусового виселення. Що стосується доводів законного представника неповнолітніх відповідачів [PERSON], а також представника органу опіки та піклування про те, що задоволення вимоги про виселення неповнолітній [PERSON] та [PERSON] призведе до порушення житлових прав останніх, то суд вважає їх безпідставними. Дійсно положення ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» передбачають обов'язковий дозвіл органу опіки та піклування на укладення договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, щодо відчуження житла, зобов'язання від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Стаття 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» вимагає попередньої згоди органу опіки та піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти. При цьому суд виходить із того, чи мали діти право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Із довідки КП «ЖЕК № 2 Пролетарського району м. Донецька» від 14 липня 2008 року видно, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрований лише [PERSON] (а. с. 39). Дана довідка була пред'явлена позичальником [PERSON] під час укладення кредитного договору, разом із якою ним надавалась довідка КП «ЖЕК № 1 Пролетарського району м. Донецька» від 14 липня 2008 року, згідно з якою його неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають разом із своєю матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с. 40). Дану обставину підтвердили [PERSON] та [PERSON] у своїй заяві від 21 липня 2008 року, в якій вони також зазначили про відсутність малолітніх або неповнолітніх дітей, за якими зберігається право на користування, або які б могли пред'явити свої вимоги, щодо прав власності на квартиру [ADDRESS] (а. с. 41). Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного із низ, з ким вона проживає. Ураховуючи що на момент укладення іпотечного договору від 21 липня 2008 року, малолітні [PERSON] та [PERSON] проживали разом із своєю матір'ю в іншому жилому приміщенні, не набули права користування предметом іпотеки, а також те, що позивач не надавав згоди на їх реєстрацію у спірній квартирі, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги про виселення відповідача разом із неповнолітніми дітьми. Водночас суд вважає неможливим зняття з реєстрації відповідачів за спірною квартирою з огляду на положення ст. 7 Закону Україні від 11 грудня 2003 року N 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до яких зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі судового рішення про виселення, яке набрало законної сили. Крім того, відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у максимальному розмірі, визначеному Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», який на день подання позову становить 3 441 грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial