Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

ТОВ «Кредекс Фінанс» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором. В своєму позові, позивач зазначив, що між ПАТ «УКРСИББАНК» та відповідачем [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11339420000. 20.04.2012 року між ПАТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС» було укладено Договір факторингу № 05/12, відповідно до якого ПАТ «УКРСИББАНК» відступив на користь ТОВ «КРЕДЕКС ФІНАНС» своє право вимоги за договорами кредиту, в тому числі і за договором споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11339420000. Проте відповідач свої вимоги за кредитним договором не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 579 159,90 грн. ТОВ «Кредекс Фінанс» та [PERSON] уклали Договір поруки №1133942000-П, згідно якого позивач просить стягнути 2000 грн. за невиконання умов договору. В свою чергу, [PERSON] звернулася із зустрічним позовом у якому просить визнати частково недійсним Договір факторингу 05/12 від 20 квітня 2012 року та скасувати реєстраційний запису обтяження рухомого майна. Представник позивача, в судовому засідання не з"явився, про час дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні, заперечував проти задоволення первісного позову, надав до суду заперечення, просив застосувати до позовних вимог позивача строки позовної давності. На задоволенні зустрічного позову - вимог про визнання частково недійсним Договору факторингу 05/12 від 20.04.2012 року та скасування реєстраційного запису обтяження рухомого майна наполягав, посилаючись на обставини зазначені в зустрічному позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином. Представник третьої особи ТОВ "Укрсиббанк" не заперечував проти задоволення первісного позову, заперечував проти задоволення зустрічного позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволені первісних позовних вимог та зустрічних позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановлених цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Відповідно до ч.1, 3 ст.12 ЦК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З Виписки по кредитному договору за період з 24.04.2008 по 14.05.2012 (т. 1, а.с. 22-30) вбачається, що строк з якого починається невиконання зобов'язання за договором споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11339420000 від 20.04.2012 та з якого у ПАТ «УКРСИББАНК» виникло право на звернення з позовом до [PERSON] є 28.08.2008 року Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Судом встановлено такі обставини, з якими пов'язане вирішення спору, зокрема, строк з якого починається невиконання [PERSON] кредитного договору є 28.08.2008 року, день звернення в суд із позовом 18.09.2015 року, тобто після спливу трьохрічного строку для звернення до суду із позовними вимогами. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд враховує, що відповідач просить у поданих ним на адресу суду запереченнях на позов відмовити у позові, застосувати строк позовної давності до позовних вимог. Пропуск строку позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідно до Кредитного договору № 11339420000, в якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги [PERSON] передала у заставу автотранспортний засіб автомобіль: марки MAZDA, модель CX 7, рік випуску 2007, колір чорний , державний номер [NUMBER]. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, при цьому зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 256 ЦК Украйни позовна давність - це строк, в межах якого особа має право звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, пропуск строків позовної давності свідчить про припинення як первісного, так і похідного від нього зобов'язання. Аналогічний висновок викладено у п.31 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р., де зазначено, що зі спливом строку позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Згідно ст. 3 Закону України «Про заставу» Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у випадках: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Згідно положень ст. 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється у випадку закінчення терміну дії права, що становить предмет застави, та в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Наслідки спливу позовної давності визначені у ст. 267 ЦК України, згідно з ч. 4 якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 266 ЦК України, сплив позовної давності на вимоги про звернення стягнення на заставне майно шляхом визнання права власності означає, що будь-які додаткові вимоги, пов'язані із обтяженням такого предмета не можуть бути задоволені, а сам предмет є вільним від обтяжень. Також слід зауважити, що зі спливом строку позовної давності припиняється право вимоги (переслідування або притягнення до суду) боржника, а отже припиняється зобов'язання в розумінні ст. 509 ЦК України. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Таким чином, враховуючи, що основне зобов'язання [PERSON] перед позивачем є припиненим у зв'язку з тим, що позивач при звернені до суду пропустив строк позовної давності, а відповідачі не робили ніяких дій, що можуть свідчити про визнання боргу (поновлення строку позовної давності), тому відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет застави, а сама застава є припиненою. Також, відповідно до п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до п. 31 Постанови пленуму ВСС від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, застава автотранспортного засобу автомобіля є припиненою. А саме звернення стягнення на предмет застави є недопустимим. Судом не встановлено достатніх правових і фактичних підстав для покладення на відповідача в судовому порядку обов'язку сплати передбачених позовом коштів, позовні вимоги за первісним позовом не доведені належними і допустимими доказами, позивачем за первісним позовом пропущено строк позовної давності, тому первісний позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. За п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України (тут і далі у редакції на дату вчинення договору факторингу) підставою заміни кредитора у зобов'язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За вимогами ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. За змістом ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі п. 6 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, п. п. 2 п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені п. 1 вказаного розпорядження. Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами Договору факторингу 05/12 від 20.04.2012 року при його вчиненні. Крім того, пункт 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 352 від 06 лютого 2014 року. З інших підстав дійсність договору факторингу позивач не оспорює. Таким чином, на підставі вище викладеного суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON]

Outcome: dismissed