Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

У зв'язку з тим, що вона відповідно до наказу № 86 від 16 серпня 2011 року була прийнята на посаду провідного бухгалтера Комунального підприємства "Управління майновим комплексом", наказом № 89 від 17 серпня 2011 року переведена на посаду головного бухгалтера цього комунального підприємства, згідно наказу № 24/1 від 26 квітня 2013 року звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, але в день звільнення їй не була виплачена заробітна плата за квітень 2013 року і з нею не проведеного повного розрахунку, вважаючи такі дії відповідача незаконними позивач звернулася до суду з позовом і просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за квітень 2013 року, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника з урахуванням її індексації з моменту її невиплати до моменту винесення рішення судом та моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. Справа слухалась судом, по ній 17 грудня 2013 року було ухвалено рішення, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 06 березня 2014 року. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року вказані рішення Рівненського районного суду і ухвала апеляційного суду були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. При повторному розгляді справи представник позивача [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог (т.1, а.с.188-197), де просила визнати незаконним наказ Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради № 59/1 від 03 вересня 2013 року "Про зняття матеріальної допомоги та соціальної відпустки з [PERSON]Ю.", стягнути з відповідача на користь [PERSON] належні їй на день звільнення розрахункові кошти в сумі 5679,77 грн., середню заробітну плату за час затримки виплати їй розрахункових коштів в сумі 96715,85 грн., моральну шкоду в сумі 10000 грн. і судові витрати по справі. В ході розгляду справи представник позивача [PERSON] неодноразово (в кожне судове засідання) подавала заяви про збільшення позовних вимог. Останньою заявою від 24 липня 2015 року вона збільшила суму належних позивачу на день звільнення розрахункових коштів до 5909,77 грн. і середню заробітну плату за час затримки виплати їй розрахункових коштів за період з 29 квітня 2013 року до 24 липня 2015 року включно до 140426,39 грн. Решта позовних вимог залишилися без змін. Позивач [PERSON] в суді позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала, так само як і підтримала мотивацію позову та заяви про уточнення позовних вимог, яку подала її представник [PERSON] Вважає, що їй безпідставно не виплатили матеріальну допомогу і компенсацію за соціальну відпустку, тому просить позов задоволити. Для пояснень передала слово своєму представнику. Представник позивача [PERSON] також підтримала заявлені позовні вимоги з врахування заяв про уточнення і збільшення позовних вимог. Подала суду додаткові пояснення, де виклала свою позицію і свої розрахунки. Суду пояснила, що оскільки [PERSON] була звільнена з роботи в квітні 2013 року, то у вересні 2013 року адміністрація не мала підстав видавати наказ і знімати з неї матеріальну допомогу і компенсацію за соціальну відпустку. Матеріальна допомога була нарахована позивачці відповідно до наказу, а право на соціальну відпустку у позивачки було, оскільки в матеріалах особової справи знаходилися відповідні документі, які підтверджували таке її право. Крім того, їй безпідставно не виплачена не лише компенсація за соціальну відпустку, а й частина компенсації за чергову щорічну основну відпустку. Також без наказу було безпідставно знято 230 грн. зайво виплачених у березні 2013 року. Таким чином, для [PERSON] було не виплачено 5909,77 грн. розрахункових коштів. Вважає, що ці кошти не були виплачені позивачці з вини керівництва комунального підприємства, так як в день звільнення не було коштів на рахунку в банку, а директор [PERSON] хворів, не було кому підписати платіжні документи в банк. Не були виплачені розрахункові кошти позивачці і після виходу з лікарняного директора комунального підприємства, не виплачені вони по даний час, тому їй має бути виплачений середній заробіток за час затримки виплати розрахункових, тобто з 29 квітня 2013 року по день розгляду справи судом, тобто по 24 липня 2015 року, що становить суму 140426,39 грн. Детальні розрахунки вказаних сум наведені [PERSON] і в її виступі в дебатах. Вважає, що діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, так як в результаті таких дій вона втратила душевний спокій, постійно перебувала у роздратованому стані, не змогла звільнитися з роботи раніше, ніж 26.04.2013 року, хоча звільнялася у зв'язку з погіршенням стану здоров'я дитини. Це призвело до того, що вона сама потрапила до лікарні. Невиплата заробітної плати призвела до значного погіршення матеріального становища позивачки, оскільки на той час необхідні були кошти на лікування дитини. Все це призвело до моральних страждань позивача і моральну шкоду вона оцінює в 10000 гривень. На думку [PERSON], позов є обґрунтованим, доведеним належними доказами, а тому вона, як представник позивача, просить позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] в суді позовні вимоги не визнав, пояснив, що [PERSON] у день звільнення 26.04.2015 року, як головний бухгалтер, згідно своїх посадових обов'язків повинна була нарахувати і виплатити собі розрахункові кошти. Але цього вона не зробила. Разом з тим, відповідно до результатів проведеного внутрішнього аудиту з окремих питань діяльності КП "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради за 2012-2013 роки станом на 26.04.2013 року [PERSON] допустила ряд порушень законодавства, що призвело до безпідставного нарахування та виплати сум, що належали їй до виплати в день звільнення. Аудиторська група виявила неправильне утримання ПДФО із заробітної плати [PERSON] за березень 2013 року на суму 348,76 грн. За квітень 2013 року проведено безпідставне нарахування матеріальної допомоги в сумі 4680 грн. та нараховано соціальну відпустку в кількості 20 днів, що складає 4165 грн. оскільки її особова справа не містить відповідних підтверджуючих документів для нарахування соціальної відпустки і відповідного наказу для нарахування матеріальної допомоги. При нарахуванні відпускних було завищено сукупний дохід на суму 5500,00 грн., який складається з одноразових премій до святкових та професійних дат, тим самим було завищено суму нарахованих відпускних. Зайво нарахована сума складає 8845,00 грн., що призвело до неправильного утримання ПДФО, ЄСВ та заборгованості по заробітній платі на момент розрахунку. Згідно відомості, в день звільнення їй були виплачені розрахункові кошти, що з врахуванням всіх виплат у квітні місяці становить більшу суму, ніж та, яку необхідно було виплатити. Тому заборгованість КП "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради перед [PERSON] відсутня, а має місце дебіторська заборгованість з боку позивача перед комунальним підприємством в сумі 2348,27 грн. Зазначив, що не може погодитися і з доводами позивача про те, що їй була завдана моральна шкода, адже несвоєчасна виплата, на думку позивача, розрахункових коштів сталася із-за неналежного виконання нею ж своїх посадових обов'язків, а в день звільнення вона отримала відповідну суму. Будь-яких доказів спричинення моральної шкоди суду не надано. Тобто, будь-якої вини комунального підприємства у цій ситуації немає, позов є необґрунтованим, тому просить відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, підтримала пояснення [PERSON] і суду додатково пояснила, що вона працює на посаді головного бухгалтера комунального підприємства з вересня 2013 року. Після проведення внутрішнього аудиту, було виявлено ряд порушень при нарахуванні [PERSON] розрахункових виплат. Зокрема, вона безпідставно нарахувала собі у квітні 2013 року матеріальну допомогу, так як відповідного наказу на таку виплату не було. Безпідставно було нараховано компенсацію за 20 днів соціальної відпустки, оскільки в особовій справі не було документів, які б підтверджували її право на соціальну відпустку. Вона особисто телефонувала до [PERSON], просила принести відповідні документи і прийти розібратися у всіх нарахуваннях, але остання проігнорувала ці прохання. Тому у вересні було проведено перерахунок розрахункових коштів (т.1, а.с.52, 53, 200) і наказом директора знято з [PERSON] зайво нараховані матеріальну допомогу і компенсацію за соціальну відпустку. Згідно розрахунку борг позивача перед комунальним підприємством становить 2348,27 грн. Ці порушення також зафіксовані і в акту Рівненської міжрайонної державної фінансової інспекції. Вважає позов безпідставним і просить відмовити у його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав і суду пояснив, що на день звільнення [PERSON] з роботи він виконував обов'язки директора комунального підприємства. Наказ на звільнення позивача з роботи підписав він, але цей наказ був погоджений з директором [PERSON] Хоча він не має права підпису банківських документів, але 26 квітня 2013 року працівникам виплачувалася заробітна плата, оскільки директор [PERSON], який єдиний разом з головним бухгалтером мав право підпису банківських документів, хоча і був на лікарняному, але він приїхав на роботу спеціально для того, щоб підписати документи до банку. Ніщо не заважало [PERSON] включити у відомість всю нараховану їй заробітну плату. Вважає, що вини підприємства у цій ситуації немає, тому позов є безпідставним і в його задоволенні він просить відмовити. Судом встановлено, що [PERSON] наказом № 86 від 16 серпня 2011 року була прийнята на посаду провідного бухгалтера Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради. Наказом № 89 від 17 серпня 2011 року вона переведена на посаду головного бухгалтера цього комунального підприємства. Згідно наказу № 24/1 від 26 квітня 2013 року позивач звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено судом згідно розрахункового листа [PERSON] за квітень 2013 року (т.1, а.с.54), їй була нарахована заробітна плата за квітень місяць (20 робочих днів) в сумі 4254,55 грн., матеріальна допомога в сумі 4680 грн. і відпускні 11245,50 грн., всього нараховано 20180,05 грн. Утримано із цієї суми 3804,19 грн., а до виплати належало 16375,86 грн. У квітні позивач фактично отримала наступні суми 500 грн. (12.04.2013 року), 1500 грн. (18.04.2013 року), 4631,30 грн. (26.04.2013 року, в день звільнення). Крім того, 08 травня 2013 року згідно видаткового касового ордеру № 78, який складений 08.04.2013 року [PERSON] виплачена матеріальна допомога згідно наказу в сумі 3834,79 грн. Таким чином, всього позивачу було виплачено 10696,09 грн., в тому числі переплата станом на 01.04.2013 року 230 грн., що підтверджується відповідним розрахунком, розрахунковим листом за березень, відомостями № 11, № 12, № 13 за квітень 2013 року та видатковим касовим ордером № 78, копії яких долучені до матеріалів справи (т.1, а.с.200-205). Отримання вказаних сум не заперечила сама позивач в судовому засіданні. Проте, за результатами проведеного внутрішнього аудиту з окремих питань діяльності Комунального підприємства "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради, станом на 26 квітня 2013 року (день звільнення) [PERSON] допустила ряд порушень, що призвело до безпідставного нарахування та виплати їй сум, які належали до виплати в день звільнення. Так, згідно звіту внутрішнього аудиту та аудиту відповідності КП "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради за 2012-2013 роки (т.1, а.с.42-47) було виявила неправильне утримання ПДФО із заробітної плати [PERSON] за березень 2013 року на суму 348,76 грн. За квітень 2013 року проведено безпідставне нарахування матеріальної допомоги в сумі 4680 грн. та компенсації за соціальну відпустку в кількості 20 днів, що складає 4165 грн., оскільки її особова справа не містить відповідних підтверджуючих документів для нарахування соціальної відпустки і відповідного наказу для нарахування матеріальної допомоги. При нарахуванні відпускних було завищено сукупний дохід на суму 5500,00 грн., який складається з одноразових премій до святкових та професійних дат, тим самим було завищено суму нарахованих відпускних. Таким чином, при нарахуванні розрахункових [PERSON] безпідставно нарахувала собі при звільненні матеріальну допомогу та соціальну відпустку в сумі 8028,04 грн. Це свідчить про те, що до виплати позивачу належало 8347,82 грн., а не 10696,09 грн., які вона фактично отримала. Таким чином, [PERSON] при звільненні з роботи було зайво виплачено 2348,27 грн. Ці обставини підтверджуються актом ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КП "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року № 270-16/4 від 07.02.2014 року (т.1, а.с.93-113), довідкою розрахунком КП "Управління майновим комплексом" Рівненської районної ради № 30 від 27.02.2014 року (т.1, а.с.117-118), довідкою № 2 і розрахунком (т.1, а.с.199-200). Виявивши відповідно до внутрішнього аудиту безпідставне нарахування відпускних коштів за соціальну відпустку і матеріальної допомоги, а також інші помилки при нарахуваннях, наказом № 59/1 від 03 вересня 2013 року було знято з [PERSON] безпідставно нараховану матеріальну допомогу в сумі 4680,00 грн. та соціальну відпустку в розмірі 4691,84 грн. (т.1, а.с.172). Відповідно до ст.127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Оцінивши всі обставини справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що при нарахуванні розрахункових коштів [PERSON] були допущені суттєві помилки, що призвело до невірного нарахування таких коштів, а тому адміністрація комунального підприємства цілком правомірно видала наказ про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги і компенсації за соціальну відпустку. Позивач просить визнати незаконним наказ № 59/1 від 03.09.2013 року, мотивуючи це тим, що він був виданий вже після звільнення її з роботи, пройшло більше місяця після її звільнення, утримання в цьому випадку не повинні були проводитися, а могло ставитися питання про стягнення певних сум в судовому порядку, але для цього минули всі строки. З такими доводами позивача і його представника суд погодитися не може, оскільки відповідно до ст.127 КЗпП України адміністрація мала право на видання такого наказу, оскільки при нарахуванні розрахункових коштів були допущені помилки. Наказ був про зняття з [PERSON] безпідставно нарахованої матеріальної допомоги і компенсації за соціальну відпустку, а не про відрахування їх із її заробітної плати, як працівника комунального підприємства. Наказ видавався відразу після виявлення таких помилок внутрішнім аудитом. Тепер, що стосується того, що були всі підстави для нарахування позивачці матеріальної допомоги, так як була її заява, рішення трудового колективу і наказ на видачу матеріальної допомоги. Як встановлено внутрішнім аудитом, а пізніше підтверджено актом ревізії, проведеної фінінспекцією, вказаних документів не було. Про те, що в березні, квітні 2013 року не видавався наказ про надання [PERSON] матеріальної допомоги підтверджується книгою реєстрації наказів, оригінал якої був оглянутий судом, в якій відсутня реєстрація такого наказу. Щодо виплати компенсації за соціальну відпустку. Відповідно до ст.73 КЗпП України, жінка, яка має дитину-інваліда має право на додаткову оплачувану відпустку терміном 10 днів без урахування святкових і неробочих днів. Така соціальна відпустка надається щороку. Для одержання права на таку відпустку жінка крім заяви надає копію свідоцтва про народження дитини, висновок ЛКК щодо встановлення інвалідності дитині. В матеріалах даної цивільної справи є наявне посвідчення серії ААБ № 022821, видане УПСЗН Рівненської РДА, з якого вбачається, що [PERSON] призначена соціальна допомога на дитину-інваліда (т.1, а.с.11). Але, як встановлено судом і це підтвердила сама позивач в судовому засіданні, при написанні заяви про звільнення вона не надавала копію свідоцтва про народження дитини і висновок ЛКК щодо встановлення інвалідності дитині, так як вважала, що ці документи є наявні в матеріалах особової справи, всі на підприємстві знали, що вона має дитину-інваліда, їй надавалась в 2012 році матеріальна допомога на лікування цієї дитини. Хоча в наказі про звільнення з роботи [PERSON] і було вказано про виплату компенсації за 20 днів соціальної відпустки, однак, як встановлено внутрішнім аудитом, матеріали особової справи не містять необхідних для надання такої відпустки документів, тому після проведення аудиту нарахована сума компенсації за соціальну відпустку і була знята. А посилання позивача на те, що їй навіть виплачувалась матеріальна допомога на лікування дитини-інваліда не заслуговують на увагу, оскільки в 2012 році їй дійсно була виплачена матеріальна допомога, але у зв'язку з важким матеріальним становищем. Пояснення позивача і її представника [PERSON] про те, що накази фальшувалися, необхідні документи виймалися з особової справи умисно суд оцінює критично і не може прийняти до уваги, оскільки цьому не надано жодного достатнього і допустимого доказу. А відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Посилання позивача і її представника [PERSON] на текст стенограми (т.1, а.с.206-208), суд не може взяти до уваги, оскільки стенограма не є достатнім і допустимим доказом, так як невідомо хто проводив запис телефонної розмови, чи був дозвіл на такий запис і чи проводився цей запис відповідно до діючого законодавства. Сама позивач пояснила, що в її мобільному телефоні є така функція і потім текст розмови вона роздрукувала. Таким чином, суд приходить до висновку, що дійсно достатніх підстав для нарахування компенсації за 20 днів соціальної відпустки і матеріальної допомоги при звільненні позивача з роботи не було. Адміністрація комунального підприємства, виявивши помилки, цілком правомірно провела зняття цих нарахувань. На думку суду, в даному випадку не було порушено ст.43 Конституції України, згідно якої кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч.1 ст.94 КЗпП України). Судом встановлено, що спору між сторонами немає спору стосовно нарахування і виплати позивачу заробітної плати за квітень 2013 року. Тобто, винагорода за виконану [PERSON] у квітні 2013 року роботу їй виплачена повністю. Спір стосується інших нарахувань, а саме матеріальної допомоги і компенсації за соціальну відпустку. Як зазначено вище, санкції, передбачені ст.117 КЗпП України можуть застосовуватися при наявності вини власника або уповноваженого ним органу. Суд не вбачає вини власника у не виплаті [PERSON] в день звільнення всіх належних до виплати сум. Сама позивач нарахувала собі заробітну плату (розрахункові кошти), знала, яка сума до виплати їй належить, але у відомість внесла лише частину суми. Її посилання на те, що тоді не було керівника на роботі, на рахунку не було коштів, суд не може прийняти до уваги, оскільки саме в день звільнення працівникам виплачувалася заробітна плата, директор підприємства, перебуваючи в той час на лікарняному, з'явився на роботу для підпису бухгалтерських документів в банк, так як лише він мав право підпису таких документів разом з головним бухгалтером. Пояснення [PERSON] про те, що директор не підписав би відомість, якби вона в неї внесла всю належну до виплати суму, не заслуговують на увагу, оскільки це голослівні твердження і не підтверджені відповідними доказами. Якщо позивач, маючи доступ до сейфа сама собі, а не працівник кадрової служби, заповнила трудову книжку і забрала її, то напрошується запитання чому вона не могла вказати у відомості належну до виплати всю суму? Тепер, що стосується стягнення моральної шкоди. Згідно ст.237-1 КЗпП України передбачено стягнення моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього достатніх зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Позивач не надала суду доказів спричинення їй моральних страждань. Перебування її чи дитини на лікуванні ще до звільнення з роботи не може бути підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, для стягнення моральної шкоди необхідно, щоб була вина власника, а суд не вбачає вини власника в цій ситуації. Оцінюючи в сукупності встановлені судом обставини та докази, які надані сторонами, суд вважає, що права позивача не були порушені, позов є безпідставним, а тому до задоволення не підлягає. В зв'язку з відмовою у задоволенні позову відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України, зважаючи, що позивач звільнена від сплати судових витрат, понесені відповідачем судові витрати повинні бути йому компенсовані за рахунок держави. Так само має бути віднесений на рахунок держави і судовий збір, від сплати якого звільнений позивач при подачі позову до суду.

Outcome: dismissed