Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління державної міграційної служби в Вінницькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власником житлового будинку з відповідною часткою господарських і побутових будівель, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Карбишева, 39, а також власником даної земельної ділянки. Позивач зазначає, що після укладення договорів дарування житлового будинку та реєстрації права власності, попередній власник [PERSON], проживала в будинку разом з позивачем та членами його сім'ї до липня 2014 року. В липні 2014 року після смерті зятя, [PERSON] добровільно змінила місце проживання, виїхавши в будинок померлого сина. Однак, з місця реєстрації вона не знялась, в результаті чого на неї нараховуються комунальні платежі, плата за газ, які сплачує позивач та несе матеріальні збитки. Також, реєстрація відповідача в спірному будинку перешкоджає позивачу у повній мірі володіти і користуватися будинком. Крім того, [PERSON], передаючи в подарунок право власності на будинок в 2000 році, передала одночасно право володіти, користуватися та розпоряджатись цим майном. З моменту продажу будинку, право власності відповідача є припиненим, а з припиненням права власності припинено і право користування зазначеним будинком, оскільки єдиним власником будинку є позивач. Враховуючи вищевказане, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: м. Вінниця, вул. Карбишева, 39 та примусово зняти її з реєстраційного обліку за адресою: м. Вінниця, вул. Карбишева, 39. До початку розгляду справи по суті представником позивача [PERSON] було подано суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої вона просить залишити без розгляду позовну вимогу про зобов'язання зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за місцем проживання. Також просила виключити з розгляду справи третю особу без самостійних вимог Міграційну службу УМВС України у Вінницькій області. На підставі даної заяви, ухвалою суду від 22 червня 2016 року позов в частині вимог [PERSON] про зобов'язання зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за місцем проживання був залишений без розгляду. Суд звертає увагу, що [PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та визнання договору недійсним. Ухвалою суду від 08.04.2016 року було виділено в самостійне провадження позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користування будинком, шляхом вселення і зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні будинком та передано на авторозподіл автоматизованою системою документообігу суду. Також, 22 червня 2016 року заяву [PERSON] про об'єднання позовів задоволено та обєднано в одне провадження цивільну справу №127/7383/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуваннні власністю шляхом вселення та цивільну справу №127/4552/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, присвоївши їм спільний №127/4552/16-ц. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що у вересні 2015 року її, яка була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO], було незаконно виселено з житла без надання іншого житлового приміщення її онуком [PERSON] [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] проживали в спірному будинку з 1970 року. Після смерті [PERSON] у 1994 році право власності на домоволодіння перейшло до [PERSON] На прохання дочки [PERSON], що проживала в [INFO], після одруження її сина, внука позивача [PERSON], вона дала дозвіл на його проживання і реєстрацію за спірною адресою. Таким чином, [PERSON] перейшов до [PERSON] і тривалий час при потребі ночував у неї, а в дворі влаштував майстерню з ремонту автомобілів. На прохання дочки [PERSON] та після запевнення [PERSON], що він забезпечить їй догляд до кінця її днів, вона уклала договір дарування житлового будинку і земельної ділянки по вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці, на свого внука [PERSON] В 2014 році в даний будинку також поселилися дружина [PERSON] та двоє їх дітей. З цього часу, [PERSON] зазначає, що до неї різко змінилося ставлення з боку відповідача. Так, його дружина припинила пускати її на поріг хати, а згодом заборонили наближатись до будинку. В зв'язку з цим, їй довелося переїхати проживати до своєї онуки [PERSON], яка мешкає за адресою: м. Вінниця, вул. Марії Заньковецької, 64, м. Вінниця. Таким чином, [PERSON] позбавлена будь-якого житла, в якому могла б проживати. Оскільки владнати спір мирним шляхом з відповідачем не вдається, [PERSON] змушена звернутися до суду з даним позовом та просить: - усунути перешкоди в користуванні будинком шляхом вселення [PERSON] в будинок №39 у м. Вінниці по вул. Карбишева, та зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод в користуванні будинком; - судові витрати покласти на відповідача. Позивач-відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком по вул. Карбишева, 39 у м. Вінниці підтримав повністю. Додав, що ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 6 червня 2017 року по справі № 127/26187/15-ц набрала чинності, якою залишено без змін рішення Вінницького міського суду, визначено власника спірного житлового приміщення [PERSON] Просить суд повністю відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення в житловий будинок по вул. Карбишева, 39 у м. Вінниця. Також ним була надана заява з проханням скасувати заходи забезпечення позову у даній справі, одночасно з ухваленням рішення. Додав, що [PERSON] в будинку не проживає з липня 2014 року, добровільно будинок покинула, забравши всі свої речі, за утримання будинку не сплачувала. Надумано зверталася з скаргами в органи поліції про те, що в неї з ним конфлікти, однак конфліктів не було. В судовому засіданні представники відповідача-позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] позов [PERSON] не визнали та заперечили проти його задоволення. Позовні вимоги [PERSON] підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов [PERSON] задовольнити. Вислухавши пояснення позивача-відповідача [PERSON], представників відповідача-позивача [PERSON] [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950\~року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ Отже, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1\~статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] подарувала [PERSON] 31/50 частину жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходяться в м. Вінниці по вул. Карбишева під № 39. В постійне користування обдарованого відійшли: передпокій І-І, кухня І-2, кімнати І-з, І-4 загальною жилою площею 36,9 кв.м., тамбур І, сарай «Б», погріб «п/Б», навіс «б», «В», І/2 вбиральні «Г», огорожа №1, 2. Даний факт підтверджуєтья договором дарування від 11 лютого 2000 року, посвідчений в.о. державного нотаріуса Першої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2-205 (а.с. 5 Т.1). Також, 23 серпня 2000 року [PERSON] подарувала [PERSON] 19/50 частин житлового будинку з прибудовами з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд, що розташований в м. Вінниці по вул. Карбишева під № 39. У постійне користування обдарованого перейшли вітальня 2-1, коридор 2-2; кухня 2-4; кімната 2-3 житловою площею 9,5 кв.м., ? вбиральні, що підтверджується договором дарування частини будинку від 23.08.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 6-1905 (а.с. 6 Т.1). Таким чином, згідно реєстраційного посвідчення від 26.02.2009 року право власності на 38/225 частини вищевказаного будинку зареєстровано за [PERSON] у КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» (а.с. 7 Т.1). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 005712, виданого 24 червня 2004 року на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 31.08.2001 року № 1492, позивач-відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0, 1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в м. Вінниці по вул. Карбишева, 39 (а.с. 8, 9 Т.1). Відповідно до акту опиту сусідів від 03.03.2016 року, завіреного головою комітету «Сабарів», [PERSON] не зареєстрова, але проживає з липня 2014 року за адресою: м. Вінниця, вул. М.Заньковецької, 64 (а.с. 10 Т.1). Факт не проживання [PERSON] в спірному будинку по вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці, з липня 2014 року підтверджується актом опиту сусідів від 03.03.2016 року, засвідченого головою комітету «Сабарів» (а.с. 11 Т.1). Також, з довідки комітету мікрорайону «Сабарів» № 2710 від 04.03.2016 року вбачається, що [PERSON] проживає [INFO], а його бабушка [PERSON] після смерті зятя (08.07.2014року) перейшла жити на вул. М.Заньковецьку, 64, де і проживає по теперішній час, а зареєстрована [INFO] (а.с. 12 Т.1). Крім того, факт не проживання в спірному житлі понад один рік [PERSON] підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.04.2016 року по справі № 127/26187/15-ц, в якому описуються покази свідків, допитаних під час розгляду справи, а саме: - допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] по вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці не проживає з літа 2014 року, оскільки переїхала проживати в будинок покійної дочки. Причина переїзду [PERSON] їй не відома, як остання виїжджала свідок не бачила й не чула. Про договір дарування свідку нічого не відомо. - свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що [PERSON] сама переїхала в будинок до онуки в літку 2014 року. Про договір дарування нічого не відомо. Конфліктів між [PERSON] та [PERSON] не бачила. - свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що в липні 2014 року за проханням [PERSON] допомагав перевозити особисті речі [PERSON] з вул. Карбишева на вул. [PERSON]. При перевезені речей [PERSON] поводилась спокійно, конфліктів не було, навпаки показувала, куди ставити речі. - свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що був водієм автомобіля, яким перевозив речі [PERSON] При перевезені речей, конфліктів між [PERSON] та [PERSON] не чув. - свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що [PERSON] з літа 2014 року по вул. Карбишева не проживає, з яких причин їй не відомо. При зустрічі з [PERSON], остання не розповідала про конфлікти між нею та [PERSON] Свідок зазначила, що ніколи не чула криків та сварок в будинку по вул. Карбишева. [PERSON] розповідала їй, що подарувала будинок своєму онукові [PERSON] Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] з 19 грудня 1970 року зареєстрована в [INFO] (а.с. 77 Т.1). Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю;\~\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен\~має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача-позивача [PERSON] в будинку № 39 по вул. Карбишева в м. Вінниці понад один рік, а саме з липня 2014 року, суд приходить до переконливого висновку, що вимога позовної заяви [PERSON] про визнання [PERSON]. такою, що втратила право користування зазначеним вище жилим приміщенням, підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуваннні власністю шляхом вселення, то суд вважає, що вона задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 8 квітня 2016 року по справі № 127/26187/15-ц, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування було відмовлено (а.с. 40-41 т.1). Зі змісту даного рішення вбачається, що [PERSON] просила визнати недійсним договір дарування 31/50 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель №39 по вул. Карбишева в м. Вінниці, укладений 10.01.2000 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори. Також просила визнати недійсним договір дарування 19/50 частин житлового будинку №39 з відповідною часткою господарських будівель по вул. Карбишева в м. Вінниці, укладений 23.08.2000 року між [PERSON] та [PERSON] Також в рішенні суду зазначено, що судом встановлено, що [PERSON]Т та [PERSON] у встановленому законом порядку уклали договори дарування спірних частин будинковолодіння й підстав для визнання їх недійсним немає, оскільки позивач, перебуваючи з відповідачем у гарних стосунках, проживаючи разом в вище зазначеному будинку, жодних протиріч та конфліктів під час укладення оспорюваних договорів не мали. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також, Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду. Однак рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13 травня 2016 року по справі № 127/26187/15-ц апеляційну скаргу представника в інтересах [PERSON] було задоволено, рішення Вінницького мського суду Вінницької області від 08.04.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення яким позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування задоволено. Визнано недійсними договір дарування 31/50 часток жилого будинку з часткою господарських будівель, що знаходяться по вул. Карбишева, 39 у м. Вінниці, укладений і нотаріально посвідчений 11 лютого 2000 року в Першій Вінницькій державній нотаріальній конторі, зареєстрований в реєстрі за №2-205 та договір дарування 19/50 часток цього ж жилого будинку з прибудовами, що знаходяться по вул. Карбишева, 39 у м. Вінниці, укладений та нотаріально посвідчений 23 серпня 2000 року в Першій Вінницькій державній нотаріальній конторі, зареєстрований в реєстрі за №6-1905 (а.с. 45-47 Т.1). Суд звертає увагу, що ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 року, вищевказане рішення апеляційного суду Вінницької області від 13.05.2016 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 14-18 Т.2). Так, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 6 червня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.04.2016 року залишено без змін (а.с. 22-24 Т.2). Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно\~ст. 55 Основного Закону України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.\~\~ Отже, матеріалами справи встановлено, що [PERSON] подарувала [PERSON] цілий будинок по вул. Карбишева, №39 в м. Вінниці, тобто останній є власником всього будинку. Суд звертає увагу, що підставою для звернення до суду з позовом про усунення перешкод в користуваннні власністю, є факт вчинення перешкод одним із користувачів іншому у користуванні спірним майном (будинком). Однак, як вбачається з показів сторін, наданих в судовому засіданні, [PERSON] проживає в своєму (спірному) будинку разом зі своєю дружиною. Відповідач-позивач [PERSON] проживає в свої онуки [PERSON] в будинку по вул. М.Заньковецької, 64 у м. Вінниці. Суд критично ставиться до твердження [PERSON] про те, що в договорі дарування не врегульовано відносини між дарувальником та обдарованим, тому [PERSON] не має права виселяти її з будинку, також дарувальниця не брала на себе зобов'язання покидати спірний будинок чи припиняти користування ним. На думку суду, [PERSON] під час укладання договорів дарування чітко усвідомлювала значення своїх дій, зокрема що це є її єдиним житлом, яким вона вирішила розпорядитись. Після укладення договорів дарування [PERSON] став єдиним власником спірного будинку та набув право власності на нього. Таким чином, наразі він має право відповідно до вимог чинного законодавства розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, зокрема, вирішувати хто з ним буде мешкати за спірною адресою. Щодо відсутності в договорах дарування умов про зобов'язання [PERSON] покинути будинок або припинити користування ним, то, суд звертає увагу, що це не передбачено законодавством України. Судом встановлено неприязні стосунки між сторонами, що підтверджується відповідю на запит, наданого Вінницьким відділом поліції ГУНП у Вінницькій області від 18.02.2017 року (а.с. 6 Т.2). З даного листа вбачається, що [PERSON] неодноразово зверталася до поліції з приводу непорозумінь з [PERSON] Однак, даним листом не підтверджується вина [PERSON] та не вбачається що до нього було застосовано, зокрема чи притягувався від до будь-якої відповідальності за свої дії. Суд критично ставиться до посилання [PERSON], що її було примусово виселено з спірного будинку, оскільки матеріалами справи встановлено, що остання сама переїхала проживати до своєї онуки тому, що [PERSON] потребувала моральної підтримки після смерті батька. Щодо наміру [PERSON] повернутись проживати в спірний будинок, то на той час його власником вже був [PERSON], який згідно законодавства України мав право вирішував питання про проживання в його будинку [PERSON] Жодних доказів того, що [PERSON] чинились перешкоди [PERSON] щодо користування нею спірним житловим будинком, зокрема вселення, суду надано не було. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Разом з тим, суд звертає увагу, що [PERSON] в липні 2014 року переїхала проживати в інше місце, однак з позовом про вселення звернулася лише в квітні 2016 року, хоча сама ж зазначає, що вона бажала повернутися, однак їй не давали можливість. Тому, суду не зрозуміло, чому [PERSON] чекала два роки, щоб звернутися до суду з даним позовом. Крім того, суд звертає увагу, що в звязку з задоволенням позову [PERSON], позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки вона тривалий час не проживала в спірному житлі та втратила право користування даним житлом. Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги відповідача-позивача [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуваннні власністю шляхом вселення не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача-позивача [PERSON] на користь позивача-відповідача [PERSON] слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., що документально підтвердженні (а.с. 1 Т.1). В зв'язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON], понесені нею витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. Щодо прохання [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову, то воно підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 18.05.2016 року з метою забезпеченя позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації було заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії пов'язані з користуванням, розпорядженням та володінням будинковолодінням № 39 по вул. Карбишева в м. Вінниця (а.с.52 Т.1). За змістом ч.3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, \~якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved