Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

21 січня 2015р. представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 01.08.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № DNHLGA00000581, відповідно до якого позивач зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 330211,00 доларів США на термін до 01.08.2008 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за його користування в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Так, відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відповідно до умов договору, у зв'язку з чим станом на 19.12.2014 року має заборгованість 1860217,26 доларів США, яка складається з 302108,27 доларів США заборгованість за кредитом, 839222,56 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом, 9853,20 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 709033,23 долари США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1860217,26 доларів США, що за курсом 15,76грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.12.2014 року складає 29317024,02 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 3654,00 грн. (а.с.1-2). \~В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позовну заяву на підставі викладених в ній обставин. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд застосувати строк позовної давності, оскільки позивачем було його пропущено, оскільки зобов'язання повинно було бути здійсненим не пізніше 31.07.2009 року, відповідач борг не визнавав, кошти замість нього вносили треті особи. Також надав до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності (а.с.25). Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори й інші правочини. Згідно ст. 1050 та ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. В судовому засіданні було встановлено, що 01.08.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNHLGA00000581, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 330211 доларів США строком до 01.08.2008р. зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до умов договору. (а.с.6-8). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № DNHLGA00000581 [PERSON] станом на 19.12.2014 рік має заборгованість у розмірі 1860217,26 долари США, що за курсом 15,76 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.12.2014 року складає 29317024,02 грн., яка складається з: 302108,27 доларів США заборгованість за кредитом, 839222,56 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом, 9853,20 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 709033,23 долари США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.3-5). 29 січня 2015 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву по цивільній справі № 202/18541/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", [PERSON] про стягнення заборгованості - залишено без розгляду (а.с.40). З виписки з 01.08.2006р. по 22.04.2015р. по рахунку № 29095050258301 [PERSON] та меморіальних ордерів вбачається, що [PERSON] здійснив останній платіж 23 вересня 2013р. на суму 39549,85 дол. США (а.с.50-70). 01 лютого 2007 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1 до договору іпотеки (а.с.87). 01 лютого 2007 року, 06 лютого 2008 року, 31 липня 2008 року, 27 листопада 2008 року між сторонами були укладені додаткові договори до кредитного договору від 01.08.2006 року № DNHLGA00000581 (а.с.88-91). 01 серпня 2006 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено договір особистого страхування № DNHLLK00016649 Цей договір укладено на виконання договору застави від 01.08.2006 року № DNHLGA00000581 з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 01.08.2006 року № DNHLGA00000581. 01.02.2007 року також було укладено додатковий договір № 1 до договору страхування (а.с.93-95). Судом ставилося на обговорення питання щодо залучення страхової компанії до участі у справі, але з огляду на відсутність на час розгляду справи чинного договору страхування та очевидного ненастання у минулому будь-якого страхового випадку вирішено недоцільним залучати страхову компанію як третю особу чи співвідповідача, оскільки відсутні підстави для вимоги та рішення суду не може вплинути на її права та законні інтереси. 01 серпня 2006 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] договір іпотеки № DNHLGA00000581, яким останній передав в іпотеку банку нерухоме майно, яке належить йому за договором купівлі-продажу, а саме комплекс, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, вулиця Байкальська, 4в. За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов'язань за кредитним договором від 01.08.2006 року № DNHLGA00000581 (а.с.85-86). На запит суду приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] надала договір купівлі - продажу комплексу укладеного 21.09.2013 року [PERSON] щодо майна за адресою Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Байкальська, 4в, згідно якого [PERSON] передав у власність в рівних частках комплекс [PERSON], [PERSON], [PERSON] Ціна продажу об'єкту складає 105000,00 грн. (а.с.109-112). Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до положень ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обовязку. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обовязок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі. За змістом ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. В силу ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Даючи правову оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд доходить висновку, що в дійсності у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по сплаті кредиту, відповідач не виконав прийняті на себе відповідно до договору зобовязання, що і послугувало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] особисто підписував кредитний договір, а також отримував кошти, що свідчить про те, що кредитний договір та додаткові договори до нього було укладено і зі сторони позивача належним чином виконано його умови. Наразі кредитний договір № DNHLGA00000581 та додаткові договори до нього відповідачем не оскаржується, судовим порядком останній не просить визнати його недійним, нікчемність цього договору матеріалами справи не підтверджена, а тому він має законну силу і сторони повязані взаємними правами та обовязками щодо його виконання, а отже в нього виникли зобовязання перед позивачем з їх повернення в розумінні ст. 11, 14 та 1054 ЦК України. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року зазначено, що у постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 07 березня 2013 року, суди застосовуючи ч. 3 ст. 254, ч.5 ст.261, ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України дійшли висновку про те, що оскільки у кредитному договорі передбачено, що його виконання здійснюється частинами відповідно до графіку погашення кредиту, то початок перебігу позовної давності для стягнення кредиту і процентів за користування кредитом є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, однак не сплатив його, і відповідно загальна позовна давність застосовується до кожного щомісячного простроченого платежу, який був визначений графіком. Згідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до положень ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Так, суд ставиться критично до посилань представника відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності, з тих підстав, що в матеріалах справи міститься виписка по рахунку та меморіальний ордер від 23 вересня 2013р. (а.с.69) відповідача, відповідно до якої вбачається внесення грошових коштів в рахунок погашення заборгованості після 31.07.2009 року, що дає підстави зробити суду висновок про визнання відповідачем боргу. Також цей висновок підтверджується і фактом відчуження обєктів застави 21 вересня 2013 року. Відповідно заяви позичальника, встановлено строк платежів з грошового зобов'язання та передбачена відповідальність за порушення зобов'язання.\~ Положенням ч.3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.\~ Зазначена норма матеріального права передбачає зменшення розміру неустойки при наявності двох умов, які не взаємопов'язані між собою.\~ Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині вимог щодо стягнення з відповідачів заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитними коштами. Однак, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 709033,23 доларів США, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частина 1 статті 546 ЦК України встановлює, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Як вбачається з розрахунку заборгованості по договору кредиту, розмір неустойки, нарахованої позивачем, перевищує суму заборгованості по основному зобовязанню, таким чином у цьому випадку, пеня, крім способу забезпечення виконання зобовязання, фактично виконує не притаманну їй функцію джерела отримання прибутку. Нарахована позивачем пеня, на думку суду, значно перевищує розмір збитків заподіяних невиконанням зобовязання по договору кредиту, у звязку з чим суд вважає можливим на підставі ч.3 ст.551 ЦК України зменшити розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідачів, до 300000,00 доларів США. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 за № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. При цьому суд виходить з курсу НБУ станом на день ухвалення рішення 31.08.2015р. 21,1854441 гривні за один долар США, отже у еквіваленті національної валюти України заборгованість складатиме за сумою кредиту (302108,27 дол. США + 839222,56дол. США + 9853,20дол. США + 300000дол. США) Х 21,1854 = 30743973,65 (грн.) Також згідно ст. 88 ЦПК України на користь позивача слід стягнути судовий збір.

Outcome: partial