Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 19 вересня 2016 року на загальну суму 90\~000 грн. 00 коп., з яких 24\~010 грн. 71 коп. заборгованість за кредитом, 37\~865 грн. 69 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 28\~123 грн. 60 коп. заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобовязання, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № МВ-171/2007 від 05 липня 2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 65\~000 грн. на строк до 01 липня 2010 року, однак порушив умови договору та норми закону, які регулюють дані відносини. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 05 липня 2007 року між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 90\~000 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, в клопотанні просив розглядати справу без його участі, зазначив, що всі необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку позивача відсутні. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі та їх представник в судове засідання не зявились, представник відповідачів надала заяви, в яких просила розглядати справу у її відсутність та відсутність відповідачів. В письмових запереченнях просила відмовити в задоволенні позовних вимог в звязку з пропуском позивачем строку позовної давності стосовно вимог до [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд встановив, що 05 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», яке в подальшому рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року було змінено на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір № МВ-171/2007, згідно умов якого банк зобовязався надати [PERSON] кредит в сумі 65\~000 грн., а позичальник зобовязався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановлені договором терміни, а також виконати інші зобовязання згідно із цим договором в повному обсязі (п.п. 1.1, 1.2, а.с. 10). Термін повернення кредиту, відсотків і винагороди визначено відповідно графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, але не пізніше 01 липня 2010 року (п. 1.3, а.с. 10). Строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, за даним договором встановлюється сторонами тривалістю пять років (п. 6.8, а.с. 12, зворотний бік). З метою забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором 05 липня 2007 року між банком та [PERSON] був укладений договір поруки № МВ-171-01/2007, відповідно до якого [PERSON], як поручитель, зобовязалась перед банком, як кредитором, відповідати по зобовязаннях позичальника [PERSON], що випливають з кредитного договору. Відповідно п.11 вказаного договору, сторони дійшли згоди, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов"язань за креитним договором (а.с. 16). Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст. 266 ЦК України). Згідно розрахунку позивача останній платіж за кредитним договором [PERSON] здійснив 26 квітня 2010 року (а.с. 5). Наступний платіж мав сплатити 10 травня 2010 року згідно графіку погашення кредиту та відсотків, що встановлений в додатку № 1 до кредитного договору № МВ-171/2007 від 05 липня 2007 року (а.с. 13, зворотний бік), однак не сплатив, порушивши умови договору. Починаючи з 10 травня 2010 року у позивача виникло право вимагати дострокового повернення кредиту. В строк до 01 липня 2010 року відповідач [PERSON] мав повністю погасити заборгованість за кредитним договором від 05 липня 2010 року. ПАТ КБ «Приватбанк» тільки 30 листопада 2015 року направив відповідачам повідомлення з вимогою повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції (а.с. 8, 9). 25 вересня 2016 року позивач направив до суду позов до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто з пропуском пятирічного строку позовної давності, встановленого кредитним договором № МВ-171/2007 від 05 липня 2007 року (а.с. 26). Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 27 вересня 2017 року представник відповідача [PERSON] звернулась до суду із заявою про застосування строку позовної давності, тому в задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] необхідно відмовити, у зв"язку з пропуском позивачем строків позовної давності звернення до суду з вимогою про захист порушених прав. Стосовно вимог заявлених до [PERSON], суд зазначає наступне. Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі про стягнення суми заборгованості за кредитним договором від 30.01.2014 року (справа № 6-155цс13) відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.Установивши, до договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, який був змінений ним відповідно до пункту 1.9.1 кредитного договору, не предявив протягом шести місяців вимоги до поручителя про виконання зобовязання, суд дійшов правильного висновку про те, що зобовязання за договором поруки припинилися. Згідно правового висновку Верховного Суду України (справа № 6-53цс14)Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягомшести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Так, встановлено, що кредитним договором, який було укладено між ЗАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON], було передбачено погашення кредиту шляхом періодичних платежів . Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості , [PERSON] починаючи з 26.04.2010 року, свої зобов»язання за кредитним договорм виконувати припинив. Позивач з вимогою про дострокове виконання зобов»язання до відповідачів звернувся лише 25.11.2015 року , а з позовом до суду лише 25.08.2016 року, що в свою чергу свідчить про припинення дії договору поруки, який був укладений з [PERSON] Тому позовні вимоги, заявлені до [PERSON] є безпідставними. В звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати необхідно залишити по фактично понесеним.

Outcome: dismissed