Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень, посилалася на те, що з 31.10.1996 року по 18.02.2013 року вона працювала на ВАТ «Дніпрошина» в цеху вулканізації на посаді водія навантажувача ІІІ розряду. Починаючи з 01.10.2008 року, її як і інших членів трудового колективу відповідач майже щомісячно, за невеликими виключеннями, у примусовому порядку відправляв у відпустки без збереження заробітної плати, до роботи її не допускав, оскільки при зупинці підприємства був відсутній технологічний процес в його підрозділах, її навіть не впускали на територію підприємства, оскільки для виконання робіт по ремонту обладнання і чергуванню відповідальних чергових в підрозділах була задіяна мінімальна кількість працівників і їх прохід на територію підприємства здійснювався лише при наявності спеціальних талонів, виданих бюро перепусток. З 2008 року на робоче місце працівників, в тому числі і її, відповідач допускав через КПП за введеними талонами до пропуску, в якому вказувався номер пропуску та день виходу на роботу із зазначенням часу початку і закінчення робочої зміни, та який вилучався на вході на територію підприємства, а без такого талона працівники до роботи не допускалися. За її твердженнями з цими наказами-розпорядженнями, якими визначалася ті працівники, які мають стати до роботи наступного робочого дня, працівників не ознайомлювали, а облік виходів на роботу позивача вів начальник її робочої зміни, який заповнював табель робочого часу. Вказані дії відповідача за твердженням позивача є порушенням законодавства України про працю, оскільки заяв про надання їй відпусток без збереження заробітної плати вона не подавала, тим більше на строк, що перевищує 15 календарних днів. Відповідач повинен був забезпечити її роботою згідно з укладеним трудовим договором, проте він в порушення законодавства України про працю систематично призупиняв роботу на підприємстві, створюючи на ньому простій. Маючи дитину віком до 14 років і статус одинокої матері, яка є єдиним годувальником в сім»ї, вона неодноразово зверталась з заявами до ВАТ «Дніпрошина» з проханням забезпечити її на час простою підприємства, який в 2011 році затягнувся майже на весь рік, любою іншою роботою, яку відповідач їй не запропонував, чим порушене її право на працю, гідне життя та соціальний захист. Позивач зазначає, що відповідно до табелів обліку робочого часу у період з 01.10.2008 року по 18.02.2013 року вона знаходилася в примусовому простої 580 днів і загальна кількість простою не з її вини складає 4322,25 годин, а саме: у 2008 році - 39 днів (285,0 годин): жовтень - 10 днів (75,0 годин), листопад - 14 днів (100,5 годин), грудень - 15 днів (109,5 годин); у 2009 році - 84 дні (623,5 годин): січень - 10 днів (75,0 годин), лютий - 13 днів (94,75 год.), березень - 8 днів (57,25 год.), квітень - 7 днів (52,5 год.), травень - 10 днів (75,0 год.), червень - 9 днів (67,5 год.), липень - 4 дні (30,0 год.), серпень - 3 дні (22,5 год.), вересень - 5 днів (36,5 год.), жовтень - 5 днів (37,5 год.), листопад - 7 днів (52,5 год.), грудень - 3 дні (22,5 год.); у 2010 році - 132 дні (988,25 год.): січень - 22 дні (165,0 год.), лютий - 17 днів (127,5 год.), березень - 9 днів (70,5 год.), квітень - 13 днів (93,75 год.), травень - 23 дні (172,5 год.), червень - 22 дні (165,0 год.), липень - 7 днів (55,5 год.), серпень - 7 днів (54,5 год.), вересень - 4 дні (28,0 год.), листопад - 8 днів (56,0 год.); у 2011 році - 248 днів (1 857,0 год.): січень - 13 днів (97,5 год.), лютий - 22 дні (165,0 год.), березень - 23 дні (172,5 год.), квітень - 22 дні (165,0 год.), травень - 18 днів (132,0 год.), червень - 23 дні (172,5 год.), липень - 23 дні (172,5 год.), серпень - 23 дні (172,5 год.), вересень - 23 дні (172,5 год.), листопад - 22 дня (165,0 год.), грудень - 13 днів (97,5 год.); у 2012 році - 41 день (298,5 год.): лютий - 2 дні (16,0 год.), березень - 3 дні (18,0 год.), квітень - 4 дні (31,0 год.), травень - 3 дні (18,5 год.), червень - 6 днів (42,5 год.), липень - 8 днів (58,0 год.), грудень - 15 днів (114,5 год.); у 2013 році - січень - 23 дні (172,5 год.), лютий - 13 днів (97,5 год.). У відповідності до графіків роботи, табелів обліку робочого часу, розрахункових листків і довідок про її годинну тарифну ставку розрахунок оплати за неопрацьований час (вимушений простій) складається з наступних сум: 2008 рік - 3354,45 грн., 2009 рік - 7394,14 грн., 2010 рік - 11830,55 грн., 2011 рік - 25639,52 грн., 2012 рік - 4871,52 грн., 2013 рік - 4406,40 грн. Позивач зазначає, що з урахуванням ч.1 ст.133 КЗпП України, компенсація за простій не з вини працівника в розмірі 2/3 тарифної ставки становить: 2008 рік - 2236,30 грн., 2009 рік - 4929,44 грн., 2010 рік - 7887,03 грн., 2011 рік - 17093,01 грн., 2012 рік - 3247,68 грн., 2013 рік - 2937,60 грн., а всього 38 331,03 грн. За твердженням у позові позивача незаконними діями щодо невиплати заробітної плати відповідачем їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у сумі 10 000,00 грн. Позивач просить визнати дії відповідача щодо порушення законодавства України про працю і оплату праці неправомірними, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час простою не з вини працівника в розмірі 2/3 встановленої їй тарифної ставки з 1.10.2008 року по 18.02.2013 року у розмірі 38 331,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. В судовому засіданні позивач з представником позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримали. У дане судове засідання позивач не з»явилася, суду надана заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача, який є також представником третьої особи, в судовому засіданні позов не визнав, заперечував відсутність розпоряджень про надання відпусток без збереження заробітної плати працівникам заводу, а зокрема позивачці, пояснив, що в доступі до роботи відповідач ніколи не перешкоджав позивачу.Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, вислухавши осіб, які з»явилися, свідків, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 2 КЗпП України право громадянина на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники, зокрема, мають право на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов»язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов»язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Відповідно до п.2 ч.2 ст.42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається особам, в сім»ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком. Статтею 141 КЗпП України передбачений обов»язок власника або уповноваженого ним органу правильно організовувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечення трудової і виробничої дисципліни, неухильно додержуватися законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Згідно до ч.2 ст.233, 238 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 31.10.1996 року по 18.02.2013 року працювала на ВАТ «Дніпрошина» в цеху вулканізації на посаді водія навантажувача ІІІ розряду, та мала встановлену годинну тарифну ставку, що підтверджується матеріалами справи. Позивачка має статус одинокої матері, на її утриманні перебуває неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. Встановлено, що в наслідок простою в експлуатації підприємства, викликаного впровадженням відповідачем інвестиційного проекту з комплексною реконструкцією виробництва, відповідач, не переглядаючи нормовані завдання, як того вимагає ст. 92 КЗпП України, без оплати праці не допускав [PERSON] до робочого місця для виконання нею роботи у період з 01.10.2008 року по лютий 2013 року, що загалом склало 4322,25 год., а саме: - у 2008 році - 39 днів (285,0 годин): жовтень - 10 днів (75,0 годин), листопад - 14 днів (100,5 годин), грудень - 15 днів (109,5 годин); у 2009 році - 84 дні (623,5 годин): січень - 10 днів (75,0 годин), лютий - 13 днів (94,75 год.), березень - 8 днів (57,25 год.), квітень - 7 днів (52,5 год.), травень - 10 днів (75,0 год.), червень - 9 днів (67,5 год.), липень - 4 дні (30,0 год.), серпень - 3 дні (22,5 год.), вересень - 5 днів (36,5 год.), жовтень - 5 днів (37,5 год.), листопад - 7 днів (52,5 год.), грудень - 3 дні (22,5 год.); у 2010 році - 132 дні (988,25 год.): січень - 22 дні (165,0 год.), лютий - 17 днів (127,5 год.), березень - 9 днів (70,5 год.), квітень - 13 днів (93,75 год.), травень - 23 дні (172,5 год.), червень - 22 дні (165,0 год.), липень - 7 днів (55,5 год.), серпень - 7 днів (54,5 год.), вересень - 4 дні (28,0 год.), листопад - 8 днів (56,0 год.); у 2011 році - 248 днів (1 857,0 год.): січень - 13 днів (97,5 год.), лютий - 22 дні (165,0 год.), березень - 23 дні (172,5 год.), квітень - 22 дні (165,0 год.), травень - 18 днів (132,0 год.), червень - 23 дні (172,5 год.), липень - 23 дні (172,5 год.), серпень - 23 дні (172,5 год.), вересень - 23 дні (172,5 год.), листопад - 22 дня (165,0 год.), грудень - 13 днів (97,5 год.); у 2012 році - 41 день (298,5 год.): лютий - 2 дні (16,0 год.), березень - 3 дні (18,0 год.), квітень - 4 дні (31,0 год.), травень - 3 дні (18,5 год.), червень - 6 днів (42,5 год.), липень - 8 днів (58,0 год.), грудень - 15 днів (114,5 год.); у 2013 році - 36 днів (172,5 год.): січень - 23 дні (172,5 год.), лютий - 13 днів (97,5 год.). На основі цих з'ясованих обставин суд згідно з ст. 213 ЦПК України обґрунтовує своє рішення, виходячи з того, що вони знайшли свої підтвердження у перевіреному в судовому засіданні розрахунку оплаченого відпрацьованого робочого часу, виконаного позивачем за виданими їй згідно з ст. 110 КЗпП України розрахунковими листками за спірний період, графіками роботи, табелями обліку робочого часу, довідками про її годинну тарифну ставку. На підтвердження своїх заперечень проти вимог позивача представник відповідача в судовому засіданні посилався на те, що у період з 01.10.2008 року до 18.02.2013 року простоїв на ВАТ «Дніпрошина» не було, а позивачка разом з іншими працівниками самовільно не виходила на роботу, тобто допускала прогули, проте будь-яких доказів цьому суду не надав, а зокрема, не надав актів про відсутність позивачки на робочому місці без поважних причин. Разом з цим, суд вважає, що в ході розгляду справи знайшов підтвердження факт простою на ВАТ «Дніпрошина» у вищезазначений період, що підтверджується копіями наказів «Про роботу структурних підрозділів підприємства», «Про роботу підприємства»; талоном на право входу та виходу на час простою; «Положенням про внутрішньооб»єктовий та перепустко вий режим ВАТ «Дніпрошина», довідкою про пільговий стаж №442 від 20.12.2012 року, довідкою з пенсійного фонду України від 23.10.2013 року; довідкою про заробітну плату з 01.10.2008 по 30.06.2012 року; заявами позивачки до президента ВАТ «Дніпрошина» Вербаса В.В.; колективними зверненнями працівників підприємства до керуючого санацією і генерального директора ВАТ «Дніпрошина» та до прокуратури Бабушкінського району м.Дніпропетровська; листом заступника голови профкому ВАТ «Дніпрошина» [PERSON] до [PERSON] від 19.10.2012 року; інформацією щодо заробітної плати працівників ВАТ «Дніпрошина» за період з ІУ кварталу 2010 року по ІУ квартал 2012 року, наданою Державною податковою інспекцією у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська в листі № 2667/10/04-62-10-014 від 08.02.2014 року, відповідно до якої у порівнянні ІУ кварталу 2010 року з І-ІУ кварталами 2011 року вбачається несуттєве зменшення кількості працівників і суттєве зменшення суми нарахованого доходу та суми нарахованого податку, що свідчить про те, що більшість працівників підприємства не працювала, а знаходилась у відпустках без збереження заробітної плати. Крім того, факт визнання ВАТ «Дніпрошина» банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури спростовує доводи відповідача про безперервну роботу підприємства у період, який розглядається. Також зазначене підтверджується табелями робочого часу за вказаний період, в яких проставлена літера «А» - неявка працівника у зв»язку із зменшенням балансу робочого часу, а не літера «П» - прогул без поважних причин; наказом ВАТ «Дніпрошина» від 17.08.2012 року №219-р про звільнення позивачки за п.4 ст.40 КЗпП України за відсутність на роботі більше 3-х годин без поважних причин, який підтверджує ведення контролю на підприємстві за трудовою дисципліною працівників, в т.ч. щодо допущених випадків прогулу. Простій на підприємстві у вказаний період підтверджується поясненнями в судовому засіданні свідків - нормувальника цеху вулканізації [PERSON], завідуючої канцелярії [PERSON], працівника котельного цеху [PERSON], заступника голови профкому [PERSON], голови профспілки підготовчого цеху [PERSON], змінного майстра автокамерного цеху [PERSON], які пояснили про наявність на ВАТ «Дніпрошина» наказів «Про роботу підприємства», згідно яких майже всіх працівників, в тому числі позивачку, адміністрація підприємства відправляла у відпустки без збереження заробітної плати без заяв та згоди працівників. Свідки також підтвердили факт відсутності технологічного процесу на підприємстві і факт простою ВАТ «Дніпрошина» не з вини позивачки у період, що розглядається, під час якого позивачка як і інші працівники не могла перебувати під час простою на території підприємства, оскільки відповідно до п.4.14. «Положення про внутрішньо об»єктовий та перепустковий режим» на територію ВАТ «Дніпрошина» без спеціального талону потрапити не було можливості. Будь-яких належних та допустимих доказів в спростування викладеного відповідачем суду не надано. Суд на засадах змагальності відповідно до ст.ст. 27, 60 ЦПК України за браком колективного договору, правил внутрішнього трудового розпорядку, графіків змінності, затверджених органами управління ВАТ "Дніпрошина" за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації, будь-яких заяв позивачки щодо зміни умов робочого часу, які відповідач у встановлений процесуальним законом строк не надав, відкинув згідно з ст. 212 ЦПК України, як невстановлені, факти встановлення норми тривалості робочого часу меншої ніж за передбачену нормальну за ч. 1 ст. 50 КЗпП України або досягнення угоди про встановлення неповного робочого дня чи неповного робочого тижня. Колективні звернення працівників ВАТ "Дніпрошина" за захистом своїх трудових прав до органів прокуратури та керівництва підприємства, а також інші докази у справі переконують суд у добросовісності позивача у виконанні своєї трудової функції згідно з ст.ст. 21, 139 КЗпП України, що доводить правдивість і достовірність її пояснень про обставини, за яких її проти її волі не допускали до робочого місця, презумпцію про що відповідач в судовому засіданні належними доказами всупереч ст.ст. 9, 12 ЦК України не спростував. Як вбачається з наданих відповідачем документів, протягом 2008-2013 рр. працівникам відпустки без збереження заробітної плати не надавалися, норми чисельності працівників не змінювалися, а заяви від позивачки про надання відпусток без збереження заробітної плати, табелі обліку робочого часу, акти про відсутність на робочому місці за спірний період, тощо відповідачем суду не надано. Так само, відповідач не подав будь-якого доказу відмови позивача дати згоду на запропоноване їй згідно з ч. 2 ст. 34 КЗпП України переведення на іншу роботу, як і не надано доказів, що таке переведення їй пропонувалося. Натомість, судом встановлено, що маючи дитину віком до 14 років і статус одинокої матері, яка є єдиним годувальником в сім»ї, позивачка неодноразово зверталась з заявами до ВАТ «Дніпрошина» з проханням забезпечити її на час простою підприємства будь-якою іншою роботою, яку відповідач їй не запропонував. Із вказаних мотивів суд відповідно до ст. 212 ЦПК України також вважає не доказаними факти незаконного переведення на іншу роботу, самовільного невиходу позивачкою на роботу чи самовільного залишення роботи без повідомлення відповідача про простій, прогулу роботи позивачем у спірний період. Розглядаючи дану справу, з урахуванням роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 17 постанови № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" суд звертає увагу, що після внесення змін до ст. 84 КЗпП України з виключенням з неї положень частини третьої умови колективного договору про надання відпустки без збереження заробітної плати на час простою підприємства не з вини працівники, за якого строк такої відпустки не входив би до часу оплачуваного простою, в силу приписів ст. 9 КЗпП України застосовуватися не можуть як дискримінаційні. У з'ясованих в судовому засіданні обставинах встановлено, що мав місце простій певного структурного підрозділу і підприємства в цілому на протязі 2008-2013 років і саме не з вини [PERSON], яка має право на оплату відповідачем всього часу такого простою згідно з ч. 1 ст. 113 КЗпП України, оскільки рішень про доплату до попереднього середнього заробітку замість оплати часу простою на період освоєння нового виробництва, на яке постійно посилався представник відповідача, органи управління ВАТ "Дніпрошина" не приймали. Проте, час простою відповідач позивачу не оплачував, в загалі, що за визначенням ст. 2 КЗпП України визнається грубим порушенням трудових прав позивачки, передбачених ст.ст. 103, 113 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника має бути оплачено не менш двох третин тарифної ставки (окладу). Встановлено, що у відповідності до графіків роботи, табелів обліку робочого часу, розрахункових листків і довідок про годинну тарифну ставку позивача розрахунок оплати за неопрацьований час (вимушений простій) складається з наступних сум: 2008 рік - 3354,45 грн., 2009 рік - 7394,14 грн., 2010 рік - 11830,55 грн., 2011 рік - 25639,52 грн., 2012 рік - 4871,52 грн., 2013 рік - 4406,40 грн., а всього 57 496,58 грн. Таким чином, з урахуванням ч.1 ст.133 КЗпП України компенсація за простій не з вини працівника в розмірі 2/3 тарифної ставки становить: 2008 рік - 2236,30 грн., 2009 рік - 4929,44 грн., 2010 рік - 7887,03 грн., 2011 рік - 17093,01 грн., 2012 рік - 3247,68 грн., 2013 рік - 2937,60 грн., а всього 38 331,03 грн. З огляду на вказане, за перевіреним в судовому засіданні розрахунком позивача, відповідач винен їй до сплати з жовтня 2008 року до лютого 2013 року в межах позовних вимог 38 331,03 грн., як добуток двох третин окладу із загальної кількості годин простою, що підлягає стягненню на користь позивача без обмеження строком згідно із ст. 233 КЗпП України, тому доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із вказаними вимогами є безпідставними. Зважаючи на вказані встановлені порушення відповідача, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання неправомірними дій ВАТ «Дніпрошина» щодо порушення законодавства про працю стосовно не виплати [PERSON] заробітної плати підлягають задоволенню. Згідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яка виразилася у її переживаннях, втраті нею нормальних життєвих зв'язків у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача, що вимагало додаткових зусиль для організації позивачем свого життя, а так само грубість порушення її трудових прав на справедливу оплату праці і свободи у вільному виборі роботи прямо спричинили настання обставин, які неминуче призвели до душевних страждань позивача. Таким чином у позивача виникло право, а у відповідача обов'язок за ст. 2371 КЗпПУ на виплату грошової суми за моральну шкоду, як про це відзначав Пленум Верховного Суду України в п.п. 6, 13 постанови № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких вона зазнала, їх тривалості та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача з боку відповідача, а не про покарання останнього за його неправомірні дії, що не відповідало б засадам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. Виходячи з цього, суд вважає за можливе визначити доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 7000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 626 грн. 91 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial