Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, яким просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що квартира [ADDRESS] , де зареєстровано місце проживання [PERSON] , який є сином [PERSON] , належить до державного житлового фонду, оскільки її приватизація не здійснювалася. З часу укладення шлюбу відповідачем [PERSON] , а саме з 26.11.1994 року відповідач, полишив адресу місця реєстрації та переїхав проживати до своєї дружини за адресою: [ADDRESS] . Намірів до повернення проживати з матір`ю, сестрою та донькою сестри в квартирі [ADDRESS] , які зареєстровані у даній квартирі, жодного разу не висловлював, власних речей у квартирі не має. Більше того, з часу фактичного полишення адреси свого місця реєстрації відповідач не спілкується з рідними, не підтримує з ними жодних стосунків. Відповідач відсторонився від своїх рідних, які протягом всього цього часу не чинили йому перешкод у користуванні квартирою та у спілкуванні з рідними. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 червня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання [PERSON] та [PERSON] не з"явились, про день та час слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Позивач [PERSON] подала заяву з проханням розглядати справу у її відсутності. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, просив їх задовольнити та пояснив, що 1994 року відповідач добровільно залишив квартиру [ADDRESS] . Участі в оплаті комунальних послуг за квартиру відповідач не приймає, факт реєстрації місця проживання [PERSON] в спірній квартирі за його тривалої відсутності створює для позивачів та інших членів сім`ї несприятливі обставини, пов`язані з надмірним тягарем сплати комунальних платежів за [PERSON] .. Крім того, зазначив, що відповідач не сплачуючи комунальні послуги по квартирі, отримує пільги на оплату комунальних послуг. Представник позивача не заперечував проти вирішення справи шляхом ухвалення заочного рішення. В судове засідання [PERSON] , який належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, не з`явилась, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не надав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з"явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з"явився, подав письмові пояснення по справі, просили у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на положення ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою позивачів, проведено заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про повне задоволення позову з огляду на наступне. Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ордеру № 1524, виданого 23.09.1968 року виконавчим комітетом Московської районної ради депутатів трудящих [PERSON] із сім"єю у складі 4 осіб надано право на заняття трикімнатної квартири [ADDRESS] . Рішенням Фрунзенської районної ради від 21.01.1976 №20/13 особовий рахунок на трикімнатну квартиру [ADDRESS] було відкрито на [PERSON] , у зв`язку з тим, що основний квартиронаймач [PERSON] засуджений народним судом Фрунзенського району строком на 2 роки, особовий рахунок на [PERSON] закрито. Згідно матеріалів справи, [PERSON] є основним наймачем квартири [ADDRESS] , що підтверджується Типовим договором найму житла в будинках державного комунального житлового фонду від 11 січня 2000 року. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, від 24.06.2020 року, у квартирі [ADDRESS] , зареєстрованими зазначаються: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з свідоцтва про народження [PERSON] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 30 вересня 1986 року. Після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишено " [PERSON] ". Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] сторонами приватизована не була. Відповідач добровільно залишив вказане житлове приміщення та не цікавиться ним. Зазначені обставини підтверджені матеріалами справи та показаннями свідків допитаний в судовому засіданні. До наданих актів про не проживання особи за місцем реєстрації, суд відносить критично та не приймає їх у якості доказів, так як вони не оформлені належним чином. В судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що вони є сусідами позивачів, їх сім"ю знають з моменту вселення з 1968 року. Відповідача не бачили приблизно 20 років жодного разу. В квартирі на даний час мешкають [PERSON] з донькою та онукою. Відповідно до ч. 1-2 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Таким чином, позивачі як члени сім`ї наймача вищевказаної квартири, які відповідно на законних підставах вселились, зареєстровані та проживають у вказаному житловому приміщенні, вправі бути позивачами у справі про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Частиною 1 статті 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної у місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ч.1,2 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. У відповідності до ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] з 1994 року відсутній за місцем реєстрації проживання, існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено. Таким чином, виходячи зі змісту вказаної норми Закону, суд дійшов висновку, що позивачі обґрунтовано та правомірно ставлять вимоги до відповідача про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , так як останній добровільно залишив вказане приміщення і на час розгляду справи не проживає в ньому більше 20 років, що відповідно до вимог ст.71 ЖК України дає суду підстави визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. За частиною першою вищевказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно наявної в матеріалах справи квитанції, позивачами за подання до суду вказаного позову сплачено судовий збір на загальну суму 840,80 грн., який підлягає стягненню з відповідача на їх користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved