Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про витребування майна, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить автомобіль Subaru, д\\н [NUMBER], 2003 року випуску. У 2015 році він вирішив продати вказаний автомобіль, для чого передав свій автомобіль на СТО, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Кіровоградська, 138, з метою технічного огляду, проведення ремонтних робіт і підготовки транспортного засобу для продажу. Ремонт автомобіля затягнувся на певний час, позивач понад рік перебував за кордоном, тому звернувся до СТО лише через півтори роки, де з'ясував, що автомобіль відсутній, оскільки його забрали невідомі особи за борги, що утворились у СТО перед вказаними особами. У вересні 2017 року позивач звернувся до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві для вирішення питання зняття з реєстраційного обліку автомобіля Фольксваген, що належить йому на праві власності, де йому стало відомо, що автомобіль Субару вже проданий. У подальшому йому стало відомо про те, що автомобіль на даний час зареєстрований на ім'я [PERSON], який вона придбала на підставі довіреності від його імені. Проте жодної довіреності він не видавав, згоду на продаж транспортного засобу не надавав, продаж автомобіля не здійснював. У подальшому позивачу стало відомо, що власником автомобіля на даний час є [PERSON] на підставі довіреності. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд витребувати від [PERSON] та [PERSON] на користь позивача транспортний засіб - автомобіль Subaru, д\\н [NUMBER], 2003 року випуску. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 02.01.2018 року вказану справу, що була передана за підсудністю з Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, прийнято до провадження суду. 02.03.2018 року до суду надійшов Відзив на позов представника відповідача [PERSON] Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, зазначено, що 24.05.2017 року відповідачка [PERSON] придбала автомобіль Субару на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2017 року, укладений між ТОВ "СТО-Автосервіс", який діяв на підставі договору комісії від 24.05.2017 року, укладеного між ТОВ та [PERSON] Вартість спірного авто склала 127000, 00 грн. Таким чином, [PERSON] придбала автомобіль та набула право власності на нього у передбаченому законом порядку. Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала заперечення, викладені у Відзиві, просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належав транспортний засіб - автомобіль Субару, д\\н [NUMBER], 2003 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. У 2015 році позивач передав свій автомобіль на станцію технічного обслуговування, що знаходиться у м. Києві, вул. кіровоградська, 138, з метою технічного огляду, проведення ремонтних робіт та підготовки транспортного засобу до продажу. Через півтори роки позивач, повернувшись з-за кордону, звернувся до СТО, щоб дізнатися щодо стану проведення технічних робіт, де з'ясувалося, що автомобіль відсутній. Позивач звернувся до поліції із заявою про внесення відомостей до ЄРДР, у зв'язку з чим відомості про кримінальне правопорушення 21.10.2017 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100040014343. У подальшому було встановлено, що 24.05.2017 року відповідачка [PERSON] придбала автомобіль Субару на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.05.2017 року, що був укладений між ТОВ "СТО-Автосервіс", який діяв на підставі Договору комісії від 24.05.2017 року, укладеного між ТОВ "СТО-Автосервіс" та [PERSON] Вартість автомобіля становила 127000, 00 грн. Як вказує у своїх позовних вимогах [PERSON], він залишив автомобіль на СТО для проведення технічних робіт, через деякий час йому стало відомо про відсутність автомобіля, а також про те, що автомобіль був проданий за договором від його імені. Але при цьому також вказує, що жодних довіреностей на продаж автомобіля він не давав, а також не надавав згоду на продаж власного автомобіля, що і стало підставою для звернення його до суду. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Статтею 216 ЦК України передбачено, що наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред"являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Таким чином, встановлення факту вибуття майна із володіння власника не з його волі є безумовною підставою для витребування цього майна на користь власника від особи, у власності якої воно перебуває, у тому числі і від добросовісного набувача. При цьому особі не потрібно оспорювати правочини, відповідно до яких відбувався перехід прав власності на квартиру, оскільки він не є стороною даних правочинів, а є власником, права якого підлягають захисту шляхом пред"явлення віндикаційного позову - позову про витребування майна з чужого володіння. Аналогічна правова позиція викладена і у судових рішеннях, зокрема у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-95цс13; в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014 року у справі № 6-4591св13, від 05.11.2014 року у справі № 6-26213св14, від 19.12.2013 року у справі № 6-49838св13. Як встановлено при розгляді справи, невідомі особи без відома позивача заволоділи належним йому автомобілем Субару та, підробивши його підпис на Договорі комісії, а також підробивши свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, використавши підроблені документи, відчужили спірний автомобіль [PERSON] Враховуючи те, що позивач за своєю волею спірний автомобіль не відчужував та не уповноважував жодних осіб на відчуження автомобіля, вважається, що автомобіль вибув з володіння власника поза його волею. Як встановлено діючим законодавством, для наявності волевиявлення позивача н відчуження спірного автомобіля йому необхідно було вчинити ряд обов'язкових дій, а саме: 1) укласти відповідний договір про відчуження майна або уповноважити відповідних осіб на укладеного договору; 2) передати новим власникам (чи уповноваженим на відчуження майна особам) документи, які підтверджують право власності позивача на спірний автомобіль; 3) передати спірний автомобіль у власність та розпорядження новим власникам (чи уповноваженим на відчуження особам). Але під час розгляду справи встановлено, що позивачем не було здійснено жодної з перелічений дій. Так, відповідачка [PERSON] придбала спірний автомобіль на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.05.2017 року. Продавцем за цим Договором виступало ТОВ "СТО-Автосервіс". У свою чергу Товариство набуло статусу продавця автомобіля, оскільки діяло на підставі Договору комісії від 24.05.2017 року, що був укладений між ТОВ "СТО-Автосервіс" та [PERSON] Але при цьому судом встановлено, що позивач не укладав жодних договорів комісії із ТОВ "СТО-Автосервіс", на даному договорі відсутній його підпис, що підтверджується висновком експерта від 26.12.2017 року, що був складений за результатами почеркознавчої експертизи, що проводилась у рамках кримінального провадження за фактом протиправного заволодіння транспортним засобом. Згідно із Висновком підпис у договорі комісії від 24.05.2017 року у графі "[PERSON]." виконано не позивачем [PERSON], а іншою особою. Також доказом того, що автомобіль вибув з володіння позивача поза його волею, є те, що позивач не передавав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль, що підтверджується наявним у нього оригіналом свідоцтва. Крім того, бланк свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що був використаний для зняття автомобіля Субару з реєстрації, ніколи Спеціалізованою установою Консорціум "ЄДАПС" не випускався та органами поліції не видавався, що підтверджується відповідними листами Консорціума та Регіонального сервісного центру МВС України у м. Києві. Таким чином, при розгляді справи було достеменно встановлено, що автомобіль Субару вибув із власності позивача поза його волею, відповідачка набула право власності на автомобіль у спосіб, що суперечить діючому законодавству, оскільки документи, що стали підставою для набуття права власності, є підробленими. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому приходить до висновку, що транспортний засіб повинен бути витребуваним у відповідачки [PERSON] Що стосується позовних вимог [PERSON] про витребування майна у відповідачки [PERSON], то суд вважає, що дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не був доведений під час розгляду справи той факт, що відповідач є власником спірного автомобіля. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1320, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial