Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Свої вимоги мотивував тим, що 20 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 730452 про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, предметом якого є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак». Договір укладається шляхом його підписання та підписання додатка № 1, який є невід'ємною частиною договору. Відповідно до Додатку № 1 метою договору було отримання автомобіля марки «КІА RIO» вартістю 355 250,00 грн. На виконання цього договору було сплачено грошові кошти у розмірі 93500,00 грн., однак автомобіль не отримав. Вважає, що договір між ним та відповідачем був укладена під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, містить несправедливі умови,порушує його права як споживача послуг, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та суперечить вимогам статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». У зв'язку з чим просить визнати недійсним з моменту укладення договір № 730452 про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі від 20 жовтня 2017 року укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» грошові кошти у розмірі 93 500,00 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. 14 червня 2018 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 24 вересня 2018 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позові та просив позовні вимоги задовольнити повністю. Представництво інтересів здійснював [PERSON] Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позові та просив позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача Нагорний А.Є. заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 20 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 730452 про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, предметом якого є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак». Договір укладається шляхом його підписання та підписання додатка № 1, який є невід'ємною частиною договору (ст. 1 зазначеного договору) (а.с.53-57). Відповідно до умов додатка № 1 до договору позивачем погоджено марку автомобіля та його модель, а також поточну ціну автомобіля, а саме транспортний засіб марки «КІА RIO» вартістю 355 250,00 грн. (а.с.58). Додатком № 1 до договору позивача зобов'язано сплатити: винагороду за послуги, пов'язані з включенням договору до системи «АвтоТак» та формування групи у % + ПДВ періодичний платіж у % - 0,8333, щомісячну винагороду - 0,415+ПДВ; винагороду за послуги, пов'язані з передачею автомобіля учаснику 3,00+ПДВ. 15 листопада 2017 року на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» [PERSON]. перерахувала авансовий платіж у розмірі 93 500,00 грн. (а.с.22). Позивач просить визнати недійсним з моменту укладення договір № 730452 про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі від 20 жовтня 2017 року укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» грошові кошти у розмірі 93 500,00 грн. Між сторонами виникли договірні правовідносини, а тому предметом доказування є додержання вимог, необхідних для чинності правочину. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає що, договір між ним та відповідачем був укладена під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, містить несправедливі умови,порушує його права як споживача послуг, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та суперечить вимогам статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов, зі змісті якого вбачається, що відповідач відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 19 січня 2012 року, був зареєстрований у державному реєстрі фінансових установ, відповідно до вимог закону та отримав ліцензію на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо «придбання товарів у групах» у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринку фінансових послуг. Предметом угоди, укладеної в рамках функціонування системи придбання автомобіля в системі «АвтоТак», є надання відповідачем учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним товару - автомобіля. У силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При укладенні договору про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч. 1ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Не ґрунтуються на вимогах законодавства посилання відповідача на те, що дії відповідача свідчать вчинення спірного правочину шляхом обману з огляду на таке. Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об»єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина першастатті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Під обманом розуміється навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ст. 230 ЦК України). Так, обман може стосуватись як обставин самого правочину, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; так і обставин, які знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву та мети правочину. Згідно ч.2 ст.230 сторона, яка застосовує обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдана у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Крім того, судом встановлено, що розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 19 січня 2012 року, відповідач був зареєстрований у державному реєстрі фінансових установ, відповідно до вимог закону та отримав ліцензію на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо «придбання товарів у групах» у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринку фінансових послуг. Предметом угоди, укладеної в рамках функціонування системи придбання автомобіля в системі «АвтоТак», є надання відповідачем учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним товару - автомобіля. А тому, суд приходить висновку, що діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю перевіряється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Посилання позивача на те, що умови договору є несправедливими, що призводить до дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, порушує вимоги статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», підлягають відхиленню з огляду на таке. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Суд дослідивши та проаналізувавши умови договору, надавши юридичну оцінку окремим пунктам договору на предмет їх несправедливості у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», приходить висновку, що спірний договір було укладено з дотриманням положень цивільного законодавства, і його зміст не суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» Посилання позивача на неможливість розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, яка була погоджена на момент укладення договору, не може бути прийнято до уваги, оскільки таке право на розірвання договору закріплено як статтею 651 ЦК України, так і умовами договору. Не ґрунтуються на вимогах законодавства посилання відповідача на те, що дії позивача свідчать про нечесну підприємницьку практику з огляду на таке. Відповідно до пункту 14 ст.1 цього Закону нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно частини 6 статті 19 зазначеного Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. У силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім того, посилання відповідача на непроінформованість щодо умов кредитування, спростовується особистим підписом позивача на кожній сторінці кредитного договору, відсутністю застережень та зауважень, що свідчить про його згоду зі всіма його умовами. Однак оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, тому зазначені посилання є безпідставними. Судом встановлено, що при укладенні договору про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів". За вказаних обставин відсутні правові підстави для задоволення вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Outcome: dismissed