Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

У березні 2016 року до Харківського районного суду Харківської області звернулися [PERSON] та [PERSON] з позовом до Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківській області, [PERSON] , в якому просили суд: -поновити строк позовної давності про визнання рішення 11.10.2013 ХХІV сесії VІ скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про відмову в наданні [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки у власність (користування) недійсним; -визнати незаконним і скасувати рішення Пісочинської селищної ради Х сесії VІ скликання від 26.12.2011 про приватизацію земельної ділянки та скасувати Державний акт про право власності серії ЯМ №951140 зареєстрований за №632515791007754 від 16.10.2012, виданий на ім`я [PERSON] ; -зобов`язати Пісочинську селищну раду Харківського району Харківської області відвести [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку 0,1179 га розташовану по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по фактичному користуванню. Короткий зміст позовних вимог В обґрунтування позовних вимог позивачами зазначено, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований в 1/2 частині на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 квітня 2008 року, виданого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Радіоновою Т.І., зареєстрованого в реєстрі за №2-334, за [PERSON] , та в 1/2 частині згідно рішення Харківського районного суду Харківської області №2-3736/2008 від 03.09.2008 за [PERSON] . У 2009 році позивачі звернулись до Пісочинської селищної ради із заявою про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки, на що остання надала відповідний дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,12 га (рішення селищної ради від 16 квітня 2009 року). В подальшому, позивачі уклали договір №172-ДЗР від 29.10.2010 з ПП «ФІНАНСОВО-ПРАВОВИЙ КОНСАЛТИНГ», для розробки відповідної технічної документації. 25 грудня 2010 року було підписано акт погодження меж земельної ділянки, а 20 грудня 2011 року земельній ділянці наданий кадастровий номер 6325157901:00:003:0106. У зв`язку з рядом проблем з обмінним файлом в електронному вигляді на земельну ділянку, до Державного земельного кадастру вона була внесена лише 22 травня 2013 року. Відтак, 28 серпня 2013 року позивачами до селищної ради було подано заяву про затвердження технічної документації із землеустрою щодо оформлення документів, які посвідчують право сумісної власності на земельну ділянку 0,1179 га розташовану по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд по фактичному користуванню. Однак, 11 жовтня 2013 року ХХІV сесія VІ скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області відмовила позивачам у затвердженні відповідної технічної документації із землеустрою з посиланням на те, що відповідна земельна ділянка належить [PERSON] згідно державного акту серії ЯМ №951140, зареєстрованого за №632515791007754 від 16.10.2012. З приведеним рішенням селищної ради позивачі не погоджуються, оскільки вони є власниками земельної ділянки по [ADDRESS] , адже успадкували її за законом, а [PERSON] , як суміжний землекористувач земельної ділянки по [ADDRESS] , не погоджувала розташування межі своєї ділянки і ділянки позивачів розташованої по [ADDRESS] . У вересня 2015 року було проведено повторну топографо-геодезичну зйомку спірної земельної ділянки, з якої виявилось, що на земельну ділянку [ADDRESS] , має місце накладення сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS] . Відтак, з посиланням на положення статей 317, 319, 321, 377, 1225 ЦК України та статті 131 ЗК України, позивачі вказують на те, що їх право було порушено, у зв`язку з чим і звернулись до суду з відповідним позовом. Уточнень та доповнень позовних вимог в ході розгляду справи судом не було. Процесуальні дії у справі 16 березня 2016 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана цивільна справа надійшла у провадження судді Полєхіна А.Ю. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 березня 2016 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 01 червня 2016 року від відповідача [PERSON] до суду надійшло заперечення на позовну заяву, в якій остання просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачами не було оформлено належним чином право власності на спірну земельну ділянку, тоді як [PERSON] ще у 2011 набула право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] . Між тим, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2014 [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] . На підставі ухвали суду від 30 червня 2016 року у Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області витребувано належним чином завірену копію рішення Х сесії VІ скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 26 грудня 2011 року про передачу [PERSON] у власність земельну ділянку 0,1090 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарчих будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS] , а також у Головного управління Держгеокадастру у Харківській області витребувано належним чином завірену копію державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №951140 зареєстрований за №632515791007754 від 16 жовтня 2012 року, що розташована в [ADDRESS] та технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS] . 03 серпня 2016 року на адресу суду з Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшла інформація про те, що витребувані на підставі ухвали суду від 30.06.2016 документи можливо отримати з територіального органу Держгеокадастру ? Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківській області (за адресою: вул.Короленка, 16, поверх 8). 23 серпня 2016 року на адресу суду з Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області з належним чином завіреною копією рішення ради Х сесії VІ скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 26 грудня 2011 року «Про передачу у власність земельної ділянки гр. [PERSON] ». На підставі ухвали суду від 27 жовтня 2016 року у даній справі призначено проведення земельно-технічної експертизи, зупинено провадження цивільної справи, а вже 30 листопада 2016 року до суду надійшло клопотання експерта №11231 від 25.11.2016 про надання додаткових матеріалів. 05 грудня 2016 року, 14 грудня 2016 року та 03 січня 2017 року до канцелярії суду від [PERSON] надходять заяви про долучення необхідних експерту документів, запитуваних у клопотанні №11231. 12 грудня 2017 року з Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл.пров.М.С.Бокаріуса до суду надійшли матеріали цивільної справи з висновком судової земельно-технічної експертизи №11231 від 15 листопада 2017 року. Ухвалою суду від 13 грудня 2017 року відновлено провадження у справі та призначено судове засідання. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Так, відповідно до пункту 9 статті 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 16 січня 2018 року від позивачів надійшло клопотання про виклик та допит в судовому засіданні експерта, який склав висновок, для надання пояснень та уточнення питань. Окрім того, на електронну пошту суду з Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшла інформація про те, що 14.12.2017 Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області припинено як юридична особа (номер запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи: 14711110004027379). Також відповідна інформація містить відомості про те, що відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру 17.11.2016 №308, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру. 07 вересня 2018 року за наслідками повторного автоматичного розподілу справ між суддями, який було здійснено згідно розпорядження керівника апарату Харківського районного суду Харківської області №01-02/104 від 07 вересня 2018 року у зв`язку з розглядом Вищою радою правосуддя 14.08.2018 заяви про відставку судді Харківського районного суду Харківської області [PERSON] та відповідно до наказу в.о. голови Харківського районного суду Харківської області від 20.08.2018 №05-05/88 «Про відрахування судді Харківського районного суду Харківської області [PERSON] », зазначена справа була передана в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Шинкарчука Я.А. та прийнята ним до свого провадження згідно ухвали суду від 10 вересня 2018 року. 08 листопада 2018 року від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшло ще одне клопотання про виклик в судове засідання та допит експерта, який склав висновок судової земельно-технічної експертизи №11231 від 15 листопада 2017 року. В судовому засіданні, яке відбулося 04 червня 2019 року, за участю позивачів [PERSON] та [PERSON] , допитано судового експерта [PERSON] . Суттєвого значення для справи запитання позивачів не мають, оскільки містили лише роз`яснення експерта для позивачів, змісту висновку судової земельно-технічної експертизи №11231 від 15 листопада 2017 року. В судове засідання, яке призначено на 28 жовтня 2020 року позивач [PERSON] повідомлена про час, дату та місце розгляду справи не з`явилась без повідомлення суду про поважність причин неприбуття. Натомість, позивач [PERSON] в судовому засіданні 28 жовтня 2020 року підтримала вимоги позову та просила суд його задовольнити. На роз`яснення суду щодо можливості подачі інших клопотань, заяв, уточнення вимог позову, подачі інших доказів, тощо позивач вказала, що суду надано всі докази, заяв та клопотань не буде. На питання суду щодо можливості проводити розгляд справи у відсутність іншого позивача ? [PERSON] , повідомила, що залишає вирішення даного питання на розсуд суду. Від відповідача [PERSON] в матеріалах справи (текст заперечення на позов) міститься прохання проводити розгляд у її відсутність. Інші учасники в судове засідання не з`явились, своїх представників до суду не направили, заяв чи клопотань не надавали, відзивів (заперечень) до суду також не направляли. Відтак, вислухавши думку позивача [PERSON] , оцінивши наявні в матеріалах справи документи, суд прийшов до наступного. Відповідно до пунктів 1, 2, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Крім того, згідно частини першої та пункту 1 частини другої статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користуванням процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК України, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 частини 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення суду у справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992). Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України»). Відповідно до положень статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Отже, враховуючи повторну неявку належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання позивача [PERSON] та представників відповідачів, які не повідомили про поважність причини неявки, не надавали заяв про розгляд справи у їх відсутність, оскільки справа перебуває в провадженні суду значний термін, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності за наявними у справі документами. Фактичні обставини встановлені судом -Стосовно прав на житловий будинок [ADDRESS] та відповідну земельну ділянку На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 квітня 2008 року, виданого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Радіоновою Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за №2-334, [PERSON] отримала у власність після смерті [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с.4, том 1). Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.06.2008 за №19058486 виданого Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», за [PERSON] зареєстроване право приватної власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] (а.с.4 зворотна сторона, том 1). Як вбачається з рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 вересня 2008 року, за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 5, том 1). Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.11.2008 за №21037339 виданого Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», за [PERSON] зареєстроване право приватної власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] (а.с.6, том 1). На підставі рішення Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області ХХV сесії V скликання від 16 квітня 2009 року «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] та гр. [PERSON] », позивачам надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право спільної сумісної власності на земельну ділянку, розташованої в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по фактичному користуванню, орієнтовною площею 0,12 га (а.с. 16, 173, том 1). У відповідності до рішення Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області ХХІV сесії VІ скликання від 11 жовтня 2013 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON] та гр. [PERSON] », селищна рада вирішила відмовити позивачам у затвердженні технічної документації із землеустрою по переоформленню права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розташовану по [ADDRESS] . Також даним рішенням позивачів зобов`язано демонтувати паркан з металевої сітки та звільнити самовільно зайняту приватизовану земельну ділянку по [ADDRESS] , та рекомендовано позивачам виконати геодезичну зйомку земельної ділянки по [ADDRESS] без урахування прилеглої приватизованої земельної ділянки по [ADDRESS] (а.с.17, том 1). -Стосовно прав на земельну ділянку [ADDRESS] Рішенням Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області ХХV сесії V скликання від 16 квітня 2009 року «Про надання дозволу на розробку містобудівного обґрунтування можливості виділенні земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку гр. [PERSON] » надано дозвіл [PERSON] на розробку містобудівного обґрунтування можливості виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] (а.с. 160, том 1). Згідно рішення Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області ХХІХ сесії V скликання від 03 грудня 2009 року «Про надання дозволу на затвердження містобудівного обґрунтування розташування індивідуальної житлової забудови» [PERSON] затверджено містобудівне обґрунтування розташування індивідуальної забудови в [ADDRESS] (а.с. 161, том 1). У відповідності до рішення Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області ХХХІ сесії V скликання від 18 лютого 2010 року «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] » встановлено, що затверджено містобудівне обґрунтування та надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту відведення земельної ділянки щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку розташовану в [ADDRESS] між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,11 га. Вказаним рішенням рекомендовано [PERSON] замовити проект відведення земельної ділянки в організації, яка має відповідний дозвіл (ліцензію) на виконання даних робіт та присвоєно поштову адресу земельній ділянці [ADDRESS] (а.с.138, том 1). Як вбачається з оскаржуваного позивачами рішення Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області Х сесії VІ скликання від 26 грудня 2011 року «Про передачу у власність земельної ділянки гр. [PERSON] », селищна рада затвердила проект відведення із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS] . Передано безоплатно у власність гр. [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,1090 га в тому числі 0,1090 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS] (а.с.99, том 1). На підставі вказаного рішення, 13 серпня 2012 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №951140, згідно якого остання є власником земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,1090 га, з цільовим призначенням ? для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вказаний державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №632515791007754 (а.с.118, том 1). У відповідності до висновку судової земельно-технічної експертизи №11231 від 15.11.2017, складеного судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл.проф.М.С.Бокаріуса Петришиною Ю.Ю. вбачається, що фактичне розташування меж земельної ділянки [ADDRESS] не відповідає розташуванню меж згідно даних, які містяться в технічній документації із землеустрою. Згідно порівняння даних, які містяться в технічній документації на земельну ділянку кадастровий №6325157901:00:003:0106 за адресою: [ADDRESS] та даних, які містяться в проекті землеустрою на земельну ділянку №6325157901:00:003:0105 за адресою: [ADDRESS] накладення меж земельних ділянок ? відсутнє. Окрім того, згідно мотивувальної частини висновку експерта, провести співставлення координат точок повороту фактичних меж земельної ділянки № [NUMBER] з координатами точок повороту відповідно до даних технічної документації не надається можливим, у зв`язку з відсутністю координат точок повороту фактичних меж земельної ділянки № [NUMBER] , як і провести співставлення координат точок повороту фактичних меж земельної ділянки № [NUMBER] з координатами точок повороту відповідно до даних проекту землеустрою на земельну ділянку № [NUMBER] не надається можливим, у зв`язку з відсутністю координат точок повороту фактичних меж земельної ділянки № [NUMBER] . Відтак, визначити фактичну площу накладення земельних ділянко між собою (земельної ділянки № [NUMBER] та земельної ділянки [ADDRESS] ) можливо при надання на дослідження координат точок повороту фактичних меж земельної ділянки №4 (а.с. 208-218, том 1). Інших належних та допустимих доказів, які можуть бути використані при ухвалення рішення судом, та для розуміння (для оцінки та аналізу) яких не потребуються додаткові спеціальні знання, суду не було надано, як і не заявлено клопотань про виклик спеціалістів для їх аналізу. Позиція суду Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). У відповідності до частини першої статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Суд, вислухавши доводи позивача, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з наступних висновків. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 1.З приводу вимоги позову про поновлення строку позовної давності про визнання рішення 11.10.2013 ХХІV сесії VІ скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про відмову в наданні [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки у власність (користування) недійсним. Згідно зі статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( частини третя та четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення до суду позову особою, яка вважає, що її цивільне право або інтересе порушено. Виходячи із сформованих позивачами позовних вимог та дотримуючись закріплених у статті 13 ЦПК України положень, суд приходить до висновку, що оскільки самостійна вимога про визнання рішення 11.10.2013 ХХІV сесії VІ скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про відмову в наданні [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки у власність (користування) недійсним, не була заявлена, вирішення лише питання про поновлення строку позовної давності для визнання такого рішення недійсним, є недоцільним та передчасним. Крім того, обґрунтування підстав внесення її до переліку вимог позову, позивачами не приведено, як і не було уточнено її зміст та значення за період перебування справи в суд (з березня 2016 року). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц, провадження № 14-97цс19, постанові від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18 між іншим зауважувала, що обраний спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Отже, суд дійшов висновку про те, що приведена вимога не може бути використана для захисту інших прав або інтересів, а спосіб обраний позивачами для захисту, визнає неналежним. 2.Стосовно вимоги про визнання незаконним і скасування рішення Пісочинської селищної ради Х сесії VІ скликання від 26.12.2011 про приватизацію земельної ділянки та скасування Державного акту про право власності серії ЯМ №951140 зареєстрованого за №632515791007754 від 16.10.2012, виданий на ім`я [PERSON] . Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» (в редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення органу місцевого самоврядування) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Відповідно до пункту "б" частини першої статті 12 ЗК України (тут і далі у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення органу місцевого самоврядування) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Згідно з частинами першою та другої статті 116 Земельного кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення органу місцевого самоврядування) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Таким чином, право власності, користування земельною ділянкою може бути набуте громадянином лише в порядку, передбаченому Земельним Кодексом або іншими законами України та підтверджено відповідними доказами. Статтею 118 ЗК України закріплено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, за положеннями частин першої та другої вказаної статті громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Виходячи зі змісту частини сьомої, восьмої та дев`ятої статті 118 ЗК України рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі документації із землеустрою (технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір, межі та місце розташування земельної ділянки). Відповідно до пункту "в" статті 2 Закону України «Про землеустрій» (тут і далі у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення органу місцевого самоврядування) встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних утворень, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів. За змістом пунктів "г" та "ґ" статті 20 того ж Закону землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути) та організації нових і впорядкування існуючих об`єктів землеустрою. Одним із видів документації із землеустрою є технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункту "і" частини першої статті 25 Закону України «Про землеустрій»). Вимоги до технічної документації із землеустрою передбачені статтею 55 Закону України «Про землеустрій». Зокрема, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Водночас, згідно статті 63 цього Закону функції по проведенню самоврядного контролю при здійсненні землеустрою покладаються на сільські, селищні, міські, районні та обласні ради відповідно до законодавства України. За вимогами частин першої та другої статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Як встановлено судом, рішенням Пісочинської селищної ради від 16 квітня 2009 року позивачам надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0, 12 га. Однак, до селищної ради із заявою щодо вирішення питання про затвердження технічної документації із землеустрою, вони звернулись у 2013 році, тоді як відповідачем [PERSON] визначені законом вимоги для приватизації земельної ділянки було проведено у 2011 році та за їх результати передано безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,1090 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS] . У 2012 році [PERSON] вже видано відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №951140. За положеннями статті 116 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою може бути набуте громадянином лише в порядку, передбаченому Земельним Кодексом або іншими законами України та підтверджено відповідними доказами. Згідно частини третьої статті 28 Закону України «Про землеустрій» відповідальність за достовірність та якість документації із землеустрою, в тому числі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (на місцевості), покладається на її розробників. За положеннями частини шостої статті 120 ЗК України вбачається, що у разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим). Як вбачається із висновку судової земельно-технічної експертизи №11231 від 15.11.2017, за даними технічної документації на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та даними, які містяться в проекті землеустрою на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , накладення меж земельних ділянок ? відсутнє. Разом з тим, судовим експертом встановлено, що фактичне розташування меж земельної ділянки [ADDRESS] не відповідає розташуванню меж згідно даних, які містяться в технічній документації із землеустрою. Таким чином, при розробці технічної документації на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , вже не було дотримано вимоги щодо фактичного розміщення земельної ділянки на місцевості. На підставі наявних у справі та досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що позивачі мають право на безоплатну приватизацію земельної ділянки відповідно до Земельного кодексу України, як і інші громадяни України. Із матеріалів справи вбачається, що у позивачів відсутнє право власності чи користування земельною ділянкою, на яку нібито відбулось накладення земельної ділянки, яка передана у власність відповідачу [PERSON] . З мотивувальної частини висновку судової земельно-технічної експертизи №11231 від 15.11.2017 встановлено, що у зв`язку з відсутністю координат точок повороту фактичних меж земельної ділянки № [NUMBER] , не видається можливим встановити фактичну площу накладення земельних ділянок між собою (земельної ділянки № [NUMBER] та земельної ділянки [ADDRESS] ). Відтак суд доходить висновку, що позивачами не доведено, що має місце порушення їх прав чи інтересів відповідачами. Крім того, як вбачається із заперечення відповідача [PERSON] , остання продала земельну ділянку по [ADDRESS] іншій особі, а відтак на момент звернення до суду з відповідним позовом вона не є власником відповідної ділянки. Докази на підтвердження вказаного факту суду не надано, клопотань про витребування доказів, також не було заявлено. Щодо доводів позивачів про те, що відповідач [PERSON] , як суміжний землекористувач, не погоджувала меж її земельної ділянки по [ADDRESS] із земельною ділянкою позивачів по [ADDRESS] За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про землеустрій» установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання. Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Чинне законодавство, як і законодавство чинне на момент прийняття оспорюваного рішення органом місцевого самоврядування, не обмежує (не обмежувало) право на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акта погодження меж земельних ділянок, а отже така відмова не є перешкодою для завершення процедури приватизації земельної ділянки. Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19). Інших доводів, що незаконності оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування, позивачами не було приведено. Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок, що не доведено незаконність набуття права власності на земельну ділянку [ADDRESS] , тоді як отримання позивачами дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки формує у особи легітимні очікування щодо набуття у власність цієї земельної ділянки, однак не означає автоматичного прийняття позитивного рішення про її передання у власність чи у користування. Приведене кореспондується з висновком, викладеним у пункті 40 постанови Великої Палати Верховного Суду № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) від 29 вересня 2020 року, за яким якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Також доречним тут буде вказати посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) в якій зазначено, що для висновків про порушення права позивача мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у його власності, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази, зазвичай, можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста. Посилання позивачів на положення статті 1225 ЦК України, якою передбачається спадкування прав на земельну ділянку, суд не приймає до уваги, адже відповідна норма регулює правовідносини успадкування земельних ділянок на загальних підставах, за умови, що відповідне право належало спадкодавцю. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку. Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 та у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15. Відтак,\~суд,\~надаючи оцінку\~як зібраним\~у справі\~доказам в\~цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~які міститься\~у справі,\~ визнає\~необґрунтованими \~ доводи\~позивачів про\~те,\~що оспорюване\~рішення прийняте\~з порушенням\~вимог законодавства\~України,\~а тому\~відсутні підстави\~для визнання незаконним і скасування рішення Пісочинської селищної ради Х сесії VІ скликання від 26.12.2011, та як наслідок не підлягає задоволенню друга вимоги позивачів про скасування Державного акту про право власності серії ЯМ №951140 зареєстрованого за №632515791007754 від 16.10.2012, виданого на ім`я [PERSON] . 3.Стосовно вимоги про зобов`язання Пісочинську селищну раду Харківського району Харківської області відвести [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку 0,1179 га розташовану по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по фактичному користуванню. Відповідно до положень статті 118 ЗК України вирішення питання про безоплатну передачу земельних ділянок громадянам, віднесене до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. З огляду на зміст відповідної позовної вимоги, позивачі просять суд визнати за ними право власності на земельну ділянку, шляхом зобов`язання селищної ради відвести їм земельну ділянку по фактичному користуванню. З огляду на положення Конституції України, ЦК України, ЗК України та ЦПК України щодо компетенції суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Вирішення питань\~щодо безоплатної\~передачі земельних\~ділянок громадянам\~належить до\~виключної компетенції\~відповідних органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування та не належить до компетенції суду, а відтак суд не повноважний перебирати функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язувати його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу. Висновки суду за результатами розгляду справи Оцінивши всі приведені сторонами доводи та наявні у справі документи в сукупності, виходячи із заявлених позивачами вимог, з огляду на те, що позивачам було роз`яснено їх право на подачу додаткових доказів, на заявлення додаткових клопотань про витребування доказів тощо, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачами не доведено факту порушення їх прав та інтересів. Питання про розподіл судових витрат вирішується згідно з вимогами статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed