Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Адвокат Осьмак Яніна Валеріївна звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою в інтересах [PERSON] до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, про стягнення на користь [PERSON] 93993 гривні 25 копійок пенсії, набутої нею у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] та судовий витрат. В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили, справу просили розглянути без їх участі. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиції учасників справи. Аргументи позивача. [INFO] помер її чоловік - [PERSON] , який був пенсіонером та отримував пенсію. Після смерті чоловіка, будучи спадкоємицею, вона звернулась до нотаріуса та отримала свідоцтво про право на спадщину. 20 вересня 2019 року вона через представника звернулась до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою про виплату недоотриманої пенсії за померлого чоловіка, однак відповідач листом від 20 березня 2020 року їй фактично відмовив у виплаті, так як при перевірці її довідки, як внутрішньо переміщеної особи, підтвердити дійсність довідки не виявилось можливим. Але вважаючи ці кошти такими, що входять до складу спадщини після смерті її чоловіка, і відмову у її виплаті незаконною, просить стягнути кошти з відповідача в судовому порядку, у повному обсязі. Аргументи відповідача. З 01 серпня 2014 року [PERSON] перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області, правонаступником якого є Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області як отримувач пенсії за віком. Але [INFO] в м. Алчевськ він помер, і дійсно єдиним спадкоємцем після його смерті є позивач. 12 вересня 2019 року, у відповідь на запит нотаріуса, відповідач розрахував розмір недоотриманої пенсії за період з 01.09.2016 року по 31.03.2019 року, яка склала 93993 гривні 25 копійок. І вже 20 вересня 2019 року до відповідача із заявою та пакетом документів для виплати недоотриманої пенсії звернувся її прредставник. Алелистом від 20 березня 2020 року відповідач письмово повідомив про умови виплати недоотриманої пенсії померлого [PERSON] , які позивачка не виконала. Тому, у задоволенню позовних вимог слід відмовити. Оцінка суду щодо фактів. З 01 серпня 2014 року [PERSON] перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області, правонаступником якого є Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, як отримувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону № 1058-ІV, за даними електронної пенсіонної справи як внутрішньо переміщена особа (а.с.46-50, 51,52). [INFO] у місті Алчевськ [PERSON] помер (а.с. 14,74). Відповідно до свідоцтва (від 19.09.2019 року) про право на спадщину за законом до складу спадщини після смерті [PERSON] , увійшла недоотримана пенсія, сума якої становить 93993 гривні 25 копійок, і спадкоємицею цього майна, згідно свідоцтва є його дружина [PERSON] (а.с.13,15,54,73). При цьому розмір недоотриманої пенсії померлого, на підставі запиту приватного нотаріуса щодо наявності залишку недоотриманої пенсії на ім`я [PERSON] від 12.09.2019 року, відповідач розрахував самостійно, з врахуванням вимог статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (тобто, не більш ніж за три роки до дня звернення) за період з 01.09.2016 року по 31.03.2019 року (а.с. 53,54). Але суд одразу відзначає, що позивач не оспорював розмір цієї суми, і саме ця сума вказана у свідоцтві про право на спадщину, яке ні позивачем, ні відповідачем, не оспорювалось (а.с.30-33,46-50). [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 17 грудня 2019 року № 905-5000247059, фактично проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). І вже 20 вересня 2019 року до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, через свого представника [PERSON] (який мав нотаріально посвідчену від неї довіреність), із заявою звернулась [PERSON] , щодо виплати недоотриманої пенсії її померлого чоловіка [PERSON] . До заяви вона додала пакет документів: копію паспорту та копію реєстраційного номеру облікової картки платника податків померлого чоловіка, копію свідоцтва про смерть [PERSON] , копію довідки внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , копію свідоцтва про шлюб, копію свідоцтва про право на спадщину (а.с. 62,63,64,65,67,72,73,74,) Але відповідач 24 січня 2020 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, з листом з проханням дозволити виплату недоотриманої пенсії за померлого [INFO] [PERSON] , його дружині [PERSON] (а.с.55). У відповідь, відповідач отримав лист, в якому повідомлялось, що для вирішення питання про виплату недоотриманої пенсії померлого [PERSON] , [PERSON] слід особисто звернутися до відповідача для проходження ідентифікації, оскільки неможливо підтвердити дійсність її довідки, як внутрішньо переміщенної особи, бо за даними інформаційно-телекомунікаційної системи осіб, які перетинають державний кордон, [PERSON] перетнула лінію розмежування 16 червня 2016 року в напрямку "Виїзд" (а.с. 77). На підставі чого, листом від 20 березня 2020 року, відповідач письмово повідомив представника [PERSON] про умови виплати недоотриманої пенсії померлого [PERSON] , а саме про те, що спадкоємиці [PERSON] слід особисто звернутися до управління, надавши оригінали та копії паспорту, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, для проходження ідентифікації (а.с.17-18). Але, не погодившись із відмовою у виплаті їй спадщини померлого чоловіка, у вигляді недоотриманх пенсії у розмірі 93993 гривні 25 копійок, через іншого представника - [PERSON] , [PERSON] звернулась до суду із позовом з проханням стягнути на її користь вказану пенсію (а.с. 6,7,8,9,10-11). Оцінка суду змісту відносин сторін спору. Таким чином, із встановлених обставин вбачається, що позивач вступив у відносини спадкування, в межах яких між ним, як спадкоємцем, та відповідачем, як органом пенсійного фонду, в якому знаходиться недоотримана пенсія спадкодавця, виник спір щодо розміру та порядку отримання пенсії спадкодавця його спадкоємцем - позивачем. Оцінка суду щодо права. Згідно з пунктом 1 та 7 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права людини і громадянина, гарантії цих прав, а також правовий режим власності. І, зокрема частина 1 статті 1216 Цивільного кодексу України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А положення частини 1 статті 1218 вказаного кодексу встановлюють, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. При цьому суд враховує, що за положеннями частини 1 та 3 статті 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Отже, за вказаними положеннями Цивільного кодексу України та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" сума недоотриманої пенсіонером пенсії, по місяць смерті включно, входить до складу спадщини. При цьому суд одразу відзначає, що якщо член сім`ї померлого пенсіонера не звернувся до органу пенсійного фонду у шестимісячний строк за виплатою, спадкоємець не втрачає право на її отримання, оскільки вона входить до складу спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.14). І до складу його спадщини, увійшло право на отримання пенсії у розмірі 93993 гривні 25 копійок (а.с.54). І тут суд одразу відзначає, що спору між сторонами про розмір пенсії, яку недоотримав [PERSON] на момент смерті, не має (а.с.30-33,46-50,94-96,115-117). Отже, суд виходить із того, що до складу спадщини [PERSON] увійшла пенсія у розмірі 93993 гривні 25 копійок, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. Відповідно до положень частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. А згідно з частинами 1 та 2 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його не дійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. При цьому суд враховує, що на підставі частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Позивач надала суду копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 вересня 2019 року за яким, вона є єдиною спадкоємицею такого спадкового майна [PERSON] , як недоотримана ним пенсія у розмірі 93993 гривні 25 копійок. І тому суд не має ніяких сумнівів у тому, що саме позивачка, набула право власності на цю пенсію, у порядку спадкування за законом, і на всю вказану у свідоцтві суму пенсії. Суд узяв до уваги аргументи відповідача про те, що сума пенсії, яка повинна бути виплачена позивачу може бути, на підставі статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" зменшена, в залежності від дати звернення спадкоємця із заявою та усіма необхідними документами. І дійсно, положеннями статті 46 вказаного закону встановлено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Проте суд відзначає, що вказана норма матеріального права не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, тобто до відносин спадкування, де спадкомцем успадковується вся сума недоотриманої пенсіонером пенсії. Вказаної правової позиції дотримується і Верховний Суд, що зазначено ним у постанові від 06 липня 2020 року (справа №750/8819/19). Але навіть якби така норма права підлягала би застосуванню (з чим суд не погоджується), відповідач повинен був би довести наявність вини померлого пенсіонера у тому, що він не отримав пенсію з власної вини. А суд не бачить будь-яких доказів того, що [PERSON] не отримав пенсію до дати своєї смерті, з власної вини. До того ж, якщо слідувати логікою відповідача (в частині можливості зменшення розміру успадкованої пенсії ще й після смерті пенсіонера), то якби позивачка звернулась до суду із позовом поза межами трьох років з дати смерті [PERSON] (незалежно від будь-яких причин), то тоді суд повинен був би взагалі відмовити у задоволенні позову за спливом певного строку, що суперечить узятим Україною на себе зобов`язанням за пунктом 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки позбавлення власності на підставі спливу строку, само по собі, вочевидь є непропорційним заходом, який не відповідає легітимній меті, навіть якщо це передбачено законом. Тому суд ще раз констатує, що саме позивачка набула право власності на пенсію [PERSON] , у порядку спадкування за законом, і на всю вказану у свідоцтві суму пенсії, зокрема на 93993 гривні 25 копійок. При цьому суд відзначає, що в силу положень частини 5 статті 1268 ЦК України (за якими незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини), [PERSON] набула право власності на недоотриману пенсію [PERSON] , саме з 09 березня 2019 року (з часу відкриття спадщини). Положеннями пункту 2.26. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1 (в редакції постанови від 07 липня 2014 року №13-1) передбачено, що для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі незвернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, свідоцтво про смерть, свідоцтво про право на спадщину. Судом встановлено, що всі вказані документи було подано позивачкою, хоча і через представника разом із заявою про виплату недоотриманої пенсії (а.с.16,17,36-37,72-76,115-117). Однак у цьому, їй було відомлено на тій підставі, що їй треба подати усі документи особисто для проходження ідентифікації, позаяк треба підвердити дійсність довідки позивачки, як внутрішньо перемішеної особи. І розглядаючи такий аргумент, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. А згідно з частиною 1 статті 5 того ж закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Разом з цим суд враховує, що в силу положень частини 3 та частини 6 статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав; держава не втручається у здійснення власником права власності. Таким чином, наявність або відсутність у позивачки довідки про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи, ніяким чином не може впливати на її можливість здійснювати своє вже набуте право власності на недоотриману пенсію її померлого чоловіка, а значить і її можливість володіти нею, користуватись та розпоряджатись за власною волею, починаючи з дати набуття права власності на пенсію померлого чоловіка. А у протилежному випадку, це унеможливлює здійснення позивачкою свого права власності на рівних умовах з іншими власниками, які проживали на території України (на не окупованій частині) і отримали пенсію у спадок від тих громадян України, що померли на території України (на не окупованій частині). При цьому суд бере до уваги і те, що для набуття права власності на недоотриману пенсію померлого, в силу положень вказаних вище нормативно-правових актів (Конституція України та Цивільний кодекс України) немає ніякого правового значення чи є у людини яка померла (спадкодавець) чи у людини, яка прийняла спадщину (спадкоємець) довідка внутрішньопереміщеної особи чи такої довідки у неї немає. Через що, суд не погоджується із тим аргументом відповідача, що особи, які звертаються до органів пенсійного фонду за отриманням успадкованої пенсії, повинні бути зареєстровані, як внутрішньо переміщені особи. Також суд відкидає посилання відповідача на необхідність застосування для вирішення спору положень постанови Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року №136 "Про затвердження Порядку здійснення верифікації та моніторингу державних виплат", яка на думку відповідача обгрунтовує правомірність відмови (хоча і тимчасової - до явки позивачки особисто для проходження ідентифікації та підтвердження дійсності довідки) у здійсненні виплат позивачці. Оскільки цю постанову прийнято на виконання частини 2 статті 9 Закону України "Про верифікацію та моніторинг державних виплат", а пункт 1 частини 1 статті 1 цього закону прямо вказує на те, що верифікація - це комплекс заходів щодо збору та перевірки достовірності інформації, що визначена законодавством для призначення, нарахування та/або здійснення державних виплат і впливає на визначення права на отримання та розмір таких виплат, а також виявлення невідповідності даних у автоматизованих інформаційних системах, реєстрах, базах даних. А суд вже відзначав, що наявність або відсутність у позивачці дійсної довідки внутрішньо переміщеної особи, як власне і інформація про те чи є вона внутрішньо переміщеною особою, ніяк не впливає ні на можливість успадкування нею недоотриманої пенсії померлого [PERSON] , ні на її право отримати вже успадковану нею пенсію, яка стала її власністю з 09 березня 2019 року (з часу відкриття спадщини). А тому немає і підстав для відмови позивачці у здійсненні виплати, належної вже їй пенсії померлого чоловіка, на підставі необхідності здійснення відповідачем дій, передбачених вказаною постановою. Юридично помилковими суд вважає і аргументи відповідача у тій частині, що для вирішення питання про здійснення чи не здійснення позивачці виплати отриманої нею у спадок пенсії, слід застосовувати положення постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" та положення "Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеними особами", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365. Оскільки вказані нормативно-правові акти не регулюють правовідносини, що виникають у сфері спадкування, як правильно зазначила адвокатка позивачки. Додаткові висновки суду щодо права. 1. Суд врахував положення пункту 1.5. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1 (в редакції постанови від 07 липня 2014 року №13-1) яким передбачено, що заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається особою до органу, що призначає пенсію, в якому померлий пенсіонер перебував на обліку як одержувач пенсії. Також суд врахував і положення пункту 2.26. цьогож Порядку де вказано, що для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, свідоцтво про смерть, свідоцтво про право на спадщину. Тобто суд врахував, що цими положеннями для спадкоємця недоотриманої пенсії, яка увійшла до складу спадщини, і була ним успадкована, не встановлено обов`язку подати заяву про її виплату саме особисто. А положеннями частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в України грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Тому суд вважає, що позивачка мала право звернутись до відповідача із заявою про виплату їй пенсії померлого чоловіка і через представника, який мав нотаріально посвідчену довіреність, що і відбулось (а.с.65,67). А у розпорядження суду не надано будь-яких доказів того, що ця довіреність була відкликана чи скасована чи настали будь-які кримінально-правові наслідки для будь-яких осіб у зв`язку із видачею такої довіреності аби суд серйозно розглянув питання щодо недійсності чи нікчемності довіреності представника позивачки (а.с.1-122). 2. Суд не може погодитись із тим, що суду не слід брати до уваги укладений між позивачкою та її іншою адвокаткою договір - угоду про надання правової допомоги, оскільки вона не могла його підписати, бо за її словами окуповану територію вона не покидала (а.с.46-50,78,79). Оскільки, за даними самого ж відповідача, позивачка у телефонній розмові підтвердила факт звернення до адвокатки для надання їй допомоги для вирішення спору між ними, що підтвердила і сама адвокатка (а.с.79,94-97). Також суд вважає обгрунтованими пояснення адвокатки про те чому, і на яких умовах їх угода була підписана по черзі, кожною із них (а.с.94-97). Більш того суд відзначає, що на підставі пункту 2 частини 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру" позивачка та її адвокатка взагалі могли не укладати угоду саме у письмовій формі. Але вони уклали його за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, що підтверджується ними (а.с.6,94-96). 3. Відповідач посилається на те, що в силу положень постанови Правління Пенсійного фонду України від 13 грудня 2018 року №27-1 "Про невідкладні заходи щодо організації виплати пенсії у 2019 році", з 01 січня 2019 фінансування пенсійних виплат здійснюється відповідним головним управлінням з поточних рахунків ПФУ в областях, тобто головним управлінням ПФУ в Луганській області. Але суд не може із цим погодитись, оскільки вказана постанова не виключає можливості здійснення виплат, які передбачені законодавством, зокрема і виплат недоотриманої пенсії територіальними управліннями ПФУ, до яких, на підставі пункту 1 Положення про Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління (що затверджено постановою Правління ПФУ №28-2 від 22 грудня 2014 року і зареєстровано у Мінюсті) відноситься і відповідач. Який, в силу положень підпунктів 7 та 8 пункту 4 цього ж положення: виплачує пенсії, ... та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, ... та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством. Висновок суду по суті позовних вимог. З огляду на все вище викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Тобто з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 93993 гривні 25 копійок, як пенсія, яку вона набула у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] [INFO] . Оцінка і висновок суду щодо судових витрат. В силу положень частини 1 та частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. Щодо судового збору. З огляду на положення частини 1 та підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", а також положення статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", з урахуванням ціни позову, позивачка правильно визначила і сплатила за подання своєї позовної заяви майнового характеру судовий збір у розмірі 939 гривень 93 копійки, що складає 1% ціни позову. І оскільки судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а суд задовольнив позов повністю, всю сума сплаченого позивачкою судового збору підлягає стягненню з відповідача на її користь. Щодо витрат на професійну правничу допомогу. Частина 2 статті 137 та пункт 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачають, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; такі вирати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Проте, за положеннями статті 137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим суд враховує, що за положеннями частини 3 саттті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідач заперечив проти стягнення з нього всієї суми витрат на професійну правничу допомогу, оскільки витрати не доведені, а суми витрат і не доведені, і не співмірні. І суд погоджується з такими запереченнями, але частково з наступних мотивів. Позивачка просила стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень, які за розрахунками її адвокатки складаються із судового збору у розмірі 939 гривень 93 копійки, вартості складання позовної заяви та додаткових документів у розмірі 2060 гривень 07 копійок, та плати за участь у судових засіданнях у розмірі 2000 гривень (1 засідання - 1000 гривень) (а.с.6,7,28). І позивачка вже сплатила такі гроші наперед, на підставі угоди (а.с.6,7). Але, з огляду на положення частини 1 та частини 3 статті 133 ЦПК України, судовий збір не входить до складу витрат на професійну правничу допомогу, а участі у судових засіданнях адвокатка позивачки не приймала (а.с.1-122). Отже, у стягненні з відповідача на користь позивачки 939 гривень 93 копійок та 2000 гривень слід відмовити повністю. Адвокатка вказала на те, що 2060 гривень 07 копійок є вартістю складання позовної заяви та додаткових документів (а.с.28), але на виконання частини 2 та 3 статті 137 ЦПК України не надала будь-яких доказів того, що нею були складені ті додаткові документи, про які йшла мова у попередньому розрахунці, скільки часу було на це витрачено і якими доказами це підтверджується, а також їх зв`язок із цією справою. Проте суд не має будь-яких сумнівів у тому, що саме [PERSON] , адвокатка позивачки склала позов, що охоплюється умовами угоди про надання правової допомоги (а.с.6-7,1-4). Разом з цим суд враховує, що угоду між позивачкою та її адвокаткою, було укладено 01 квітня 2020 року і позов був підготовлений і поданий її адвокаткою теж 01 квітня 2020 року,т обто нею не було витрачено багато часу на його підготовку (а.с.1-19). Тому, застосовуючи положення частини 4 саттті 137 та частини 3 статті 141 ЦПК України суд констатує, що розміром витрат на професійну правничу допомогу, який суд вважає обгрунтованим, пропорційним та співмірним, саме у цій справі, і таким, що дійсно підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача, складає 750 гривень. Доводи ж відповідача про те, що у нього не передбачено коштів на сплату судового збору і витрат на професійну правничу допомогу суд приймає, але не вважає їх такими, що самі по собі повинні розглядатись судом як підстава для відмови у стягненні присуджених судом сум. Отже,

Outcome: approved