Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення з них заборгованості за кредитним договором № DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року у розмірі 20239,84 доларів США, що за курсом 25,23 грн за один долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 30 серпня 2019 року, складає станом на 30 серпня 2019 року 510651,16 грн, яка складається із заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2108,63 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 351 долар США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 17780,21 доларів США та судових витрат у справі. В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 22 червня 2005 року укладено кредитний договір № DNK0GK00000095, відповідно до умов якого позивач зобов`язувався надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 46410 доларів США, а відповідач [PERSON] зобов`язувалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № DNK0GK00000095 між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № DNK0GK00000095/1 від 22 червня 2005 року. Станом на 30 серпня 2019 року відповідач [PERSON] має заборгованість у розмірі 57670,85 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 37431,01 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2108,63 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 351 долар США та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 17780,21 долар США. Разом з тим, позивач звертає увагу, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, тому кредитодавець, на свій розсуд, може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 20239,84 доларів США, яка складається з заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2108,63 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 351 долар США та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 17780,21 доларів США. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року позовну заявуАкціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року, яка виникла станом на 30 серпня 2019 року у розмірі 19888 доларів США 84 центи, а також розподілено судові витрати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 24\~вересня 2020\~року відповідачем[PERSON] у даній цивільній справі подана заява про перегляд заочного рішення, в якій зазначила, що жодного поштового повідомлення про наявність спору, про час, дату та місце розгляду справи, про винесене у справі рішення відповідач не отримував. З позицією позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором відповідач не погоджується, оскільки договір поруки №DNK0GK00000095/1 від 22 червня 2005 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», є припиненим з 17 квітня 2013 року, а вимоги банку про стягнення боргу до поручителя є безпідставними. Крім того, з розрахунку вбачається, що пеня нарахована за весь період користування кредитом починаючи з 27 вересня 2005 року та не вбачається на яку суму несвоєчасного грошового зобов`язання вона нарахована і з використанням якого відсотку. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення пені в сумі 17780,21 доларів США є також безпідставною. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2020 року скасовано заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року у цивільній справі №204/8603/19 та призначено цивільну справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Рибакова В.О. про зупинення провадження у справі. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та надала пояснення, аналогічні викладеним у заяві про перегляд заочного рішення. Додатково пояснила, що не має можливості сплачувати таку заборгованість, яка через пеню постійно зростає, та останнього разу нею було сплачено заборгованість в лютому 2020 року у сумі приблизно 500 доларів США. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Рибаков В.О. належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. 22 червня 2005 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №DNK0GK00000095, відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредитні кошти, шляхом надання готівкою через касу Банку, на термін по 19 червня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, у розмірі 46410 доларів США на придбання житла на вторинному ринку у розмірі 39000 доларів США та на оплату страхових платежів у розмірі 7410 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та щомісячної комісії у розмірі 0,18 % від суми наданого кредиту, плюс суми, розрахованої відповідно до п. 3.11 даного договору. Погашення заборгованості за цим договором повинно було здійснюватися щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця, а саме Позичальник повинен був надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі не менше 477,90 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка вбирає заборгованість за кредитом, щомісячною комісією та відсотками за користування кредитом (а.с.13-14). Відповідно до п. 4.1 даного договору, при порушенні Позичальником кожного із зобов`язань, передбачених у п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», та відповідачем [PERSON] 22 червня 2005 року було укладено договір поруки № DNK0GK00000095/1, відповідно до умов якого у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором від 22 червня 2005 року №DNK0GK00000095, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (пункт 4) (а.с.18). 17 жовтня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», та відповідачем [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року, згідно якої зменшено заборгованість, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, до 17455,24 доларів США, а саме відсотки у розмірі 0,00 доларів США, комісія у розмірі 0,00 доларів США, пеня у розмірі 17455,24 доларів США; згідно до ст.ст.212,651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (Додаток 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 17455,24 доларів США; пункт 1.1 договору викладено в наступній редакції: банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк по 19 червня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, у розмірі 67173,06 доларів США на споживчі цілі: споживчі потреби у розмірі 39000 доларів США, а також у розмірі 28173,06 доларів США на оплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця плюс суми розрахованої відповідно до п. 3.11 даного договору. Періодом сплати слід вважати період з «15» по «20» число кожного місяця (а.с.15). Пунктом 13 вказаного договору поруки визначено, що зміни і доповнення до цього Договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. З додатку до Додаткової угоди встановлено, що щомісячний платіж становить 800,71 доларів США (а.с.16). Відповідач [PERSON] належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала у зв`язку з чим, за розрахунком наданим позивачем, станом на 30 вересня 2019 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 57670,85 доларів США, з яких позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 20239,84 доларів США, що еквівалентно 510651,16 грн (а.с.4-8), у тому числі: -заборгованість за процентами за користуванням кредитом у розмірі 2108,63 доларів США, що еквівалентно 53200,73 грн; -заборгованість по комісії у розмірі 351 доларів США, що еквівалентно 8855,73 грн; - пеня у розмірі 17780,21 доларів США, що еквівалентно 448594,70 грн. Останній платіж за кредитним договором відповідачем [PERSON] згідно наданого банком розрахунку був здійснений 01 квітня 2019 року (а.с.8). 03 жовтня 2019 року позивачем було направлено на адресу відповідачів повідомлення від 25 вересня 2019 року з вимогою про погашення простроченої заборгованості (а.с.10-12). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги до відповідача [PERSON] судом враховується наступне. Тлумачення статті 526 ЦК України свідчить про те, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі N 6-100цс12 вказано, що "згідно з підп. 1.1 п. 1 договору поруки від 31 липня 2008 року (а. с. 13), укладеного з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором іпотечного кредиту (а.с.6), [PERSON] поручилась перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за цим кредитним договором та додатковими договорами (угодами) до нього, які можуть бути укладені в майбутньому. 01 вересня 2009 року між банком і [PERSON] укладено угоду про внесення змін та доповнень N1 до вказаного вище договору про іпотечний кредит (а. с. 14), відповідно до якої розмір основної суми кредиту збільшено до 178 236, 53 доларів США, строк повернення кредиту збільшено до 22 років, зі строком остаточного погашення не пізніше 1 серпня 2030 року, та збільшено з 31 серпня 2010 року процентну ставку за договором до 13,92 % річних. Доказів про те, що [PERSON] була повідомлена про укладення 1 вересня 2009 року вказаної угоди та надала свою згоду на продовження договору поруки, відповідачами не надано. За таких обставин суд, ухвалюючи рішення у справі, що розглядається, обґрунтовано виходив із того, що сторони кредитного договору змінили умови договору зі збільшенням об`єму відповідальності без згоди поручителя за відсутності в договорі вказівки на те, що такі зміни можливі без повідомлення поручителя. Твердження Банку про достатність попередньої згоди поручителя на зміну умов основного договору (підп.1.1 п. 1 договору поруки) є безпідставним, оскільки положення зазначеного договору не містять інформації про те, що така зміна та доповнення умов основного договору повинні були здійснюватися без повідомлення поручителя, і не свідчать про відмову поручителя від узгодження можливих змін. Доводи заяви та надана ухвала суду касаційної інстанції свідчать про наявність неоднакового застосування судами ч. 1 ст. 559 ЦК України. Проте судова палата вважає, що підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні. Суд обґрунтовано виходив із того, що зазначення в договорі поруки про можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати не звільняє сторони основного зобов`язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення), і докази такого узгодження відсутні". У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2662цс15 вказано, що "аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання. Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів. У справі, яка переглядається, суди встановили, що додатковими угодами до кредитних договорів внесено без згоди поручителів зміни, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителів, що було встановлено під час судового розгляду і не спростовано кредитором. Зокрема, цими додатковими угодами було скорочено термін повернення кредитних коштів, що призвело до збільшення періоду нарахування підвищеної кредитної ставки, а отже, й до збільшення обсягу відповідальності поручителів. Таким чином, аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Підставою застосування цієї норми достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. Тому обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов`язання). Верховний Суд України щодо цього питання сформулював правовий висновок у постановах від 21 травня 2012 року (N 6-18цс11, N 6-69цс11), у яких зазначив, що за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому в цьому випадку не обов`язково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя. Крім того, обов`язковою умовою припинення поруки за нормою частини першої статті 559 ЦК України має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобов`язання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов`язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя). Так, у постанові Верховного Суду України від 5 червня 2013 року (N 6-43цс13) зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Тобто випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни". Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 6.21-6.27. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі N910/13109/18 (провадження N12-7гс20) зазначено, що "за правилами, передбаченими абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацією шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб. Приписи частини першої статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя. Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі. За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Пунктом 4.2 договору поруки сторони узгодили, що зміни та доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, у письмовому вигляді, шляхом укладання відповідного договору про внесення змін. За встановленими судами обставинами справи сторони не заперечують, що [PERSON] як поручитель письмової згоди на збільшення кредитного ліміту ТОВ "Стил Форт" з 200 000 грн до 1 000 000 грн. а відповідно на збільшення обсягу своєї відповідальності, не надавав і про такі зміни повідомлений не був. Враховуючи викладене, установивши, що кредитний ліміт за кредитними зобов`язаннями боржника збільшено без погодження з поручителем, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з боржника та поручителя спірних сум, оскільки порука за договором від 29 травня 2015 року N POR1432898962983 є припиненою в силу положень частини першої статті 559 ЦК України (у відповідній редакції). Аналогічного за змістом висновку щодо застосування положень частини першої статті 559 ЦК України (у відповідній редакції) дійшов Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 грудня 2018 року у справі N 569/8360/16-ц. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цієї позиції. Разом з тим, ураховуючи мотиви, викладені в цій постанові, Велика Палата Верховного Суду вбачає за необхідне відступити від правового висновку в подібних правовідносинах, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 14 серпня 2019 року у справі N 910/12419/18 та від 1 листопада 2019 року у справі N910/13940/18, вказавши, що умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання з поручителем у належній формі". Судом встановлено, що пунктом 1 договору поруки передбачено, що поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання боржником його зобов`язань за кредитним договором №DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року, укладеного між кредитором та боржником, відповідно до якого боржник повинен виконати зобов`язання з: повернення кредиту, наданого у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, у розмірі 46410 доларів США у строк по 19 червня 2025 року включно; сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць у період з 21 по 28 число кожного місяця; щомісячного надання грошових коштів (щомісячний платіж) у період сплати сумою не менш 477,90 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає заборгованість за кредитом, відсотками, за користування кредитом та щомісячною комісією; сплати відсотків за користування кредитом при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту у розмірі 2,26% на місяць від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом; сплати щомісячної комісії у розмірі 0,18 % від суми наданого кредиту, плюс 0% від різниці між сумою коштів, фактично спрямованих у поточному періоді сплати на погашення термінової заборгованості за кредитом (по основному боргу) і плановим розміром погашення основного боргу по кредиту в цьому періоді сплати згідно Додатка 1 до Кредитного договору (за винятком сум, що направляються на погашення простроченої заборгованості за кредитом); сплати пені в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочки виконання зобов`язань зі сплати відсотків та комісії за користування кредитом; а також сплати інших винагород, штрафів, пень та інших платежів, відшкодувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у Кредитному договорі (а.с.18). Проте, додатковою угодою №1 від 17 квітня 2013 року до кредитного договору №DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року пункт 1.1 кредитного договору викладено в новій редакції, у тому числі банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк по 19 червня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, у розмірі 67173,06 доларів США на споживчі цілі, а не 46410 доларів США, за повернення яких відповідач [PERSON] поручився перед кредитором. Також, з додатку до Додаткової угоди №1 встановлено, що щомісячний платіж становить 800,71 доларів США, тобто збільшився на 322,81 доларів США (800,71-477,90) (а.с.15-17). За таких обставин, враховуючи, що поручитель письмової згоди на збільшення кредитного ліміту, а відповідно на збільшення обсягу своєї відповідальності, не надавав і про такі зміни повідомлений не був, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог до поручителя. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги до відповідача [PERSON] судом враховується наступне. За вимогами статей 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії у розмірі 351 долар США, суд враховує відповідно до частини чотири ст. 263 ЦПК України висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15-ц, а також правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Таким чином, оскільки комісія банком нараховується відповідачу [PERSON] за дії, які банк здійснює на власну користь, суд не вбачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення заборгованості за комісією у розмірі 351 долар США. Отже, позовні вимоги до відповідача [PERSON] підлягають частковому задоволенню та з неї на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 19888,84 доларів США, з яких заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2108,63 доларів США та пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 17780,21 доларів США. Стосовно клопотання відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності в частині стягнення заборгованості за пенею, судом враховується наступне. Суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов`язань. Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Згідно положень ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] (а.с.4-8) вбачається, що відповідачем [PERSON] з 27 липня 2005 року систематично здійснювалися платежі на виконання умов кредитного договору, останній з яких було здійснено 01 квітня 2019 року (а.с.8). В судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що останній платіж на виконання умов кредитного договору вона здійснила в лютому 2020 року на суму приблизно 500 доларів США. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 264 ЦК України, здійснення такого платежу є вчиненням відповідачем [PERSON] дії, яка свідчить про визнання нею свого боргу, отже з часу здійснення платежу на підставі ч. 3 ст. 264 ЦК України у зв`язку з перериванням перебіг позовної давності почався заново. З урахуванням викладеного, заявлена позивачем до стягнення заборгованість за пенею розрахована в межах строку позовної давності і відповідні посилання відповідача [PERSON] про застосування наслідків пропущення строку позовної давності разом є необґрунтованими. Також судом не беруться до уваги доводи відповідача [PERSON] з приводу невірності нарахування пені, так як на її думку пеня нарахована невірно за весь період користування кредитом починаючи з 27 вересня 2005 року та не вбачається на яку суму несвоєчасного грошового зобов`язання вона нарахована і з використанням якого відсотку, оскільки належних та допустимих доказів в даній частині, у тому числі й іншого розрахунку, суду надано не було, своїми процесуальними правами відповідач [PERSON] розпорядилася на власний розсуд та про призначення відповідної експертизи клопотання не заявляла. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 7659,77 грн (а.с.31), з урахування ціни позову у розмірі 510651,16 грн. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, а саме з відповідача [PERSON] стягнуто заборгованість у загальному розмірі 19888,84 доларів США, що еквівалентно за розрахунками позивача 501795,43 грн (53200,73+448594,70), розподілу між сторонами підлягають судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7526,93 грн (7659,77*501795,43/510651,16), які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача (а.с.31).

Outcome: partial