Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії та про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог по такій справі позивач посилається на те, що він, [PERSON] , разом зі своєю дружиною, [PERSON] , 21.04.2005 року придбав у приватну власність будинок [ADDRESS] . Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] межує із земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , яка вступила у спадщину у 2019 році. Далі позивач зазначає, що на момент придбання ним домоволодіння, між вищевказаними оселями був встановлений так званий штахетний паркан по межі, збудований минулим господарем, який знаходився на відстані 0,6 м від його будинку (згідно плану), був заввишки 1 метр і довжиною 17,5 м, зроблений з дерев`яних рейок, прозорий (площа прозору складала 50%), який не порушував ані ізоляції, ані вентиляції будинку. Стіна будинку [ADDRESS] біля якої був розташований такий паркан - довжиною 15 м і має три вікна, що виходить на південь, верхній кордон вікон (висота вікон 1,3 м) знаходиться на висоті 2,3 м від поверхні землі. Однак, на початку червня 2020 року [PERSON] (далі - Відповідач) встановила впритул до такого паркану, приблизно 0,7 м від стіни будинку [ADDRESS] , інший, так званий європаркан з бетонних плит заввишки 2 м та довжиною 4,5 м., який є глухий, майже повністю затуливши позивачу вікно, не маючи на це згоди позивача. Позивач вважає, що такі дії відповідача є порушенням його права, оскільки вказаний паркан розташований на межі земельних ділянок перед вікнами його житлового будинку, створює йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком у вигляді затінення за відсутності природного освітлення кімнат будинку та присадибної земельної ділянки, внаслідок чого у житлових кімнат відсутнє сонячне освітлення. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою 1210100000:08:276:0015 та нерухомим майном, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] знести європаркан, що знаходиться між земельною ділянкою з кадастровим номером 1210100000:08:276:0015 за адресою [ADDRESS] , та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] , та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп. та стягнути судові витрати. Відповідач [PERSON] у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування таких заперечень відповідач посилалася на ті обставини, що вона, встановивши такий паркан, своїми діями ніякої шкоди позивачу не завдала, його конструкція відповідає вимогам чинного законодавства, а щодо обґрунтування заподіяної моральної шкоди позивачем не надано доказів надання зазначеної шкоди. У задоволені позовних вимог просила відмовити у повному обсязі. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач та його представник у відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача у відкритому судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволені позову в повному обсязі. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення виходячи із наступного. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] , є власниками домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі - продажу ВСВ № 589102, реєстр № 5-3577 від 21.04.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. Батовою Л.Г. Відповідно до Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0354 га кадастровий номер 1210100000:08:276:0015, за цільовим призначенням - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Так само судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником домоволодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 25.02.2019 року. Судом також встановлено, що відповідачем протягом 2020 року на межі, що розташована проміж вказаних домоволодінь було встановлено бетонний паркан висотою від 2,05 м до 2,10 м від рівня поверхні землі з глухою верхньою частиною. Оскільки позивач наголошує на тому, що вказаний бетонний паркан створює йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком у вигляді затінення за відсутності природного освітлення кімнат будинку та присадибної земельної ділянки, а у свою чергу відповідач наполягає на тому, що такий паркан встановлено із дотриманням вимог закону, зокрема п. 6.7 ДБН Б.2.2.-5:2011 «Благоустрій територій», у зв`язку із чим ніяких незручностей для позивача створювати не може, суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно ч.1 ст. 16 Конституції України Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Згідно ч.ч.1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою статті 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Разом із цим, згідно з пунктом 9 частини першої, частини другої статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» огорожі є різновидом малих архітектурних форм та є елементом благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил. Суд зазначає, що постановою КМУ від 07.06.2017 року № 406 затверджено Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію. Так, згідно п. 6 вказаного вище Переліку, зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків (щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків), не потребує оформлення дозвільних документів на будівництво. Також, згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна: «зведення на земельній ділянці парканів, воріт і хвірток не належить до самочинного будівництва». Таким чином, станом на сьогодні чинне законодавство України не містить зобов`язань щодо оформлення дозвільних документів на будівництво парканів (огорож) на присадибних (садових, дачних) ділянках. Однак відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» огорожі віднесені до малих архітектурних форм. Згідно з п. 2 ч.1 ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» затвердження правил благоустрою територій населених пунктів належить до повноважень сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів. Розроблення таких правил та їх затвердження здійснюється відповідно до норм Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про благоустрій населених пунктів». При цьому судом встановлено, що Дніпровською міською радою саме правила влаштування огорож у даному населеному пункті не розроблені та не затверджені, Правил благоустрою території міста Дніпра, що затверджені рішенням Дніпропетровської міської ради від 27.11.2013 № 44/43 (з наступними змінами та доповненнями) таких умов не містять. Разом із цим, розташування і орієнтація житлових та громадських будинків повинні здійснюватись з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів та державних будівельних норм та стандартів. Згідно п. 6.1.34 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», присадибні ділянки з боку вулиць та сусідніх ділянок допускається огороджувати. Висоту огорожі слід встановлювати згідно з вимогами ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій» та правилами благоустрою населеного пункту. При цьому, п. 6.7 ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій», дозволяє проектувати огородження як окремих ділянок, так і усієї прибудинкової території садибної забудови. При цьому, висота огороджень має бути не більше ніж 2,0 м на межі сусідніх земельних ділянок та не більше ніж 2,5 м на межі з вулицею для забезпечення нормативної інсоляції та провітрювання суміжних територій. При цьому, вказані ДБН не містять вимог щодо характеристик паркану стосовно її інсоляційних властивостей, однак п. 6.1.34 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» прямо передбачає, що встановлення огорожі не може погіршувати інсоляцію житлових будинків на суміжних територіях. Суд, для розв`язання спірного питання в даному випадку щодо влаштування спірної огорожі, та її конструкції, застосовує положення статті 103 цього Кодексу «Зміст добросусідства» згідно якої власники та користувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Зі змісту ч. 1 ст. 103 ЗК України випливає, що перелік незручностей у користуванні земельною ділянкою, які мають вважатися порушеннями правил добросусідства, не є вичерпним. При цьому для встановлення порушень правил добросусідства достатньо відсутність згоди сусіда на зміну існуючої межової споруди у вигляді паркану. При відсутності такої згоди законодавець не потребує доведеності затінення, відсутність провітрювання тощо, сусідньої земельної ділянки. В даному випадку судом встановлено, що позивач такої згоди відповідачеві на встановлення на межі домоволодінь бетонного паркану висотою від 2,05 м до 2,10 м від рівня поверхні землі з глухою верхньою частиною не надавав. Також згідно висновку експерта № 5 за результатами проведення будівельно - технічної експертизи від 05.07.2021 року бетонний паркан висотою від 2,05 м до 2,10 м від рівня поверхні землі з глухою верхньою частиною, що встановлений [PERSON] уздовж спільної межі яка поділяє сусідні земельні ділянки домоволодіння [ADDRESS] , яке є у власності [PERSON] та [PERSON] , та домоволодінням [ADDRESS] , яке є у власності [PERSON] по [ADDRESS] , не відповідає вимогам НД (11) (Лист Державної архітектурної інспекції України № 40-203-19/3733 від 24.04.2015 року, щодо висоти (більше 2м) і прозорості (верхня частина паркану повинна бути прозорою (відношення глухих часток до прозорих не повинна перевищувати 50% в даному випадку верхня частина паркану є глухою). Проведеним експертним дослідженням встановлено, що внаслідок встановлення глухої частини у верхній частині паркану вистою від 2,05 метри до 2,10 метри інсоляція приміщень житлового будинку, вікна якого розташовані у зовнішній стіні, яка межує із встановленим бетонним парканом є обмеженою і значно погіршена порівняно з інсоляцією тих же приміщень при штахетній прозорій дерев`яній огорожі, яка була встановлена раніше. Оскільки у вказаному експертному висновку є застереження щодо того, що останній підготовлено для подання до суду і експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, і його зміст безпосередньо стосується предмету та підстав заявленого позову, то суд розцінює такий висновок як допустимий, належний та достатній доказ по справі. Суд також вказує, що принцип змагальності цивільного судочинства передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Оскільки позивач на підтвердження своїх прав довів суду відсутність його згоди на встановлення відповідачем спірного бетонного паркану, та надав відповідний експертний висновок за змістом якого встановленням такого паркану порушуються вимоги інсоляції в його будинку, а у свою чергу відповідачем не надано будь-яких достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що збудований паркан відповідає вказаним вимогам містобудівного законодавства. Таким учасником справи не заявлялось клопотань про призначення відповідної судової експертизи та не надавались будь-які інші докази з питань, що стосуються предмету їх заперечень на позов. А тому суд вважає доведено обставину порушення прав позивача вищенаведеними діями відповідача, які полягали у встановлені на межі, що розташована проміж домоволодінь сторін, бетонного паркану висотою від 2,05 м. до 2,10 м. від рівня поверхні землі з глухою верхньою частиною. На підставі досліджених доказів та аналізу встановлених у справі обставин суд приходить до висновку, що у спірних відносинах, відповідач, викладених у ст. 319 ЦК України, ст. 103 ЗК України, повною мірою не дотримується, оскільки ігнорує зміни у правилах благоустрою й не приводить своє майно у відповідність з ними, а також безвідповідально ставиться до небезпеки, яку створює спірна огорожа позивачу. Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Таким чином, суд доходить висновку про достатність правових підстав для відновлення порушених прав позивача шляхом постановлення судового рішення. Одночасно з цим, суд не вбачає наявності підстав для зобов`язання відповідача знести вказаний спірний паркан, оскільки у даній справі позивачем не надано доказів того, що вказане будівництво не може бути приведено до легітимного стану у спосіб перебудови, як і не надано доказів наявної відмови особи, яка здійснила будівництво паркану, від такої перебудови. За таких обставин постановлення судом рішення про знесення паркану буде уявляти собою надмірний та непропорційний захід втручання у права власності відповідача. У зв`язку із чим, суд вважає за необхідне позов в цій частині задовольнити лише частково, зобов`язавши відповідача привести паркан у стан, який буде забезпечувати дотримання необхідних норм інсоляції для домоволодіння позивача з врахуванням вимог та характеристик, наведених у вищенаведеному експертному досліджені, а саме зобов`язання відповідача усунути [PERSON] перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер № 1210100000:08:276:0015 та нерухомим майном, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] здійснити зміну конструкції частини паркану, що знаходиться на межі земельної ділянки з кадастровим номером № 1210100000:08:276:0015 за адресою: [ADDRESS] та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , виходячи з того, що висота зміненого паркану повинна бути не більше 2 м від рівня поверхні земля, при цьому нижня частина паркану може бути глухою, висота якої не повинна перевищувати 0,75 м., але верхня частина паркану повинна бути прозорою (відношення глухих частин огорожі до прозорих не повинен перевищувати 50%). Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає про наступне. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р., також визначено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань. Суд також зауважує, що матеріали даної цивільної справи не містять як належних, достатніх та допустимих доказів втрати нормальних життєвих зв`язків позивача, щоб вимагали від нього додаткових зусиль для організації життя, так і доказів що надавали б підстави при оцінці у їх сукупності суду дійти висновку про істотність моральної втрати позивача від встановлення вказаного паркану. При вирішення даного спору по суті, суд враховує і відповідну практику Європейського суду з прав людини, яка викладена у відповідних рішеннях такої інституції Ради Європи. Так, у Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі "Перна проти Італії", від 09 лютого 2007 року "Білуха проти України" зазначено, що в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, суд враховуючи положення зазначеного пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» щодо характеру та обсягу немайнових втрат, засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що встановлення у судовому порядку порушень прав позивача та зобов`язання відповідача привести паркан до його легітимного стану само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію для позивача по справі. У зв`язку із чим суд відмовляє в позові у вказаній частині з огляду на його недостатню обґрунтованість. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. В даному випадку, судові витрати по справі складаються із понесених позивачем витрат на сплату судового збору, витрат за послуги експертата витрат на професійну правничу допомогу. Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд виходив з наступного. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та задоволення позовних вимог, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 000 грн. 00 коп. понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги при розгляді справи в суді. Щодо витрат за послуги експерта по складанню експертизи суд виходить із наступного. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, і які є складовими судових витрат (ч. 1 ст. 133 ЦПК України) віднесені витрати, що пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, тому із[PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судові витрати по справі у вигляді витрат на проведення будівельно - технічної експертизи у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial