Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , де треті особи - Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.09.2008 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та її неповнолітні діти - [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані за даною адресою, проте не проживають в будинку, не утримують його. За таких обставин, позивач просила суд усунути їй перешкоди в користуванні власністю - будинковолодінням [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинковолодінням [ADDRESS] (а.с.2-5). Ухвалою від 30 травня 2019 року прийнято справу до свого провадження та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.30). Ухвалою суду від 07 серпня 2019 року закрито підготовче провадження і справу призначено до розгляду (а.с.69). 02 грудня 2019 року справа розглянута по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Зокрема пояснила, що з 2008 року позивач є власником спірного домоволодіння і користується ним для власного проживання та проживання членів своєї родини - чоловіка, доньки та онуків. Проте, в домоволодінні зареєстрованими є відповідачі, які в ньому не проживають, не користуються, не несуть витрати на його утримання, що перешкоджає їй в повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Відповідач [PERSON] позов не визнала, підтримавши наданий письмовий відзив на позов. Пояснила, що спірне домоволодіння є батьківським і вона проживала у ньому все своє життя і користувалася літньою кухнею. У 1998 році вона виїхала з будинку, проте у 2012 році знову заселилася, а у 2014 році вона вимушена була з`їхати під тиском позивача з будинку, речей її у будинку не має, іншого житла вона не має. Відповідач [PERSON] позов не визнала, підтримавши наданий письмовий відзив на позов. Зокрема пояснила, що вона з малолітніми дітьми проживала та користувалася другим поверхом, де стояв її робочий стіл та двоспальний диван. До 2017 року вона проживала на Прохолодній, 60, проте коли сварилася з бабусею, то жила на Прохолодній, 73. З травня 2019 року взагалі не проживає на Прохолодній, 73, оскільки про це заперечує позивач. Представник відповідачів [PERSON] позов не визнав, пояснивши, що у зв`язку із напруженими відносинами між сторонами, відповідачі вимушено не користуються своїм місцем реєстрації - [PERSON] виїхала у 2014 році, а [PERSON] з дітьми у травні-червні 2019 року. Просив врахувати суд інтереси дітей і ту обставину, що іншого житла відповідачі не мають. Представник третьої особи [PERSON] просила вирішити спір згідно чинного законодавства. Суду пояснила, що представниками органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради було здійснено виїзд на [ADDRESS] . Даний будинок є одноповерховим, другий поверх, яким, начебто, користувалася [PERSON] з дітьми - є горищем і це приміщення не пристосоване для проживання людей, а особливо малолітніх дітей, про що було складено акт обстеження. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] (а.с.18,19). В зазначеному домоволодінні, крім позивача серед інших зареєстровані також, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №022376 (а.с.17). Останні є лише зареєстрованими у будинку, не користуються ним, не несуть витрати по його утриманню, що перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю, а тому вона звернулася до суду. Судом було допитано свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що всіх сторін по справі знає з 2001 року. В домоволодінні проживає позивач, її чоловік, донька та онуки. З позивачем в дружніх стосунках, а тому у неї у гостях буває часто, іноді і кожного тижня в різний час. [PERSON] у будинку не проживає з 2001 року, [PERSON] ніколи проживаючою у будинку не бачила. Другий поверх будинку має окремий вхід і є горищним приміщенням. Свідок [PERSON] суду показала, що у домоволодінні [ADDRESS] проживає позивач, її чоловік, донька та доньці діти. На другий поверх будинку ведуть сходи з вулиці, там не жиле приміщення під дахом, яке не пристосоване до життя. [PERSON] проживають по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що домоволодіння [ADDRESS] є одноповерховим, в якому проживає сім`я позивача - вона, її чоловік, донька та онуки. На другий поверх ведуть сходи з вулиці і це приміщення не жиле, не опалюється, одне невелике вікно, стоїть стіл письменний та інструмент. Позивача свідок знає з 2016 року, вона має ключі від будинку і коли сім`я [PERSON] від`їжджає, то вона живе у будинку. [PERSON] вона ніколи не бачила, а [PERSON] на другому поверсі декілька разів робила манікюр на замовлення. Свідок [PERSON] суду показала, що у спірному будинку всі проживали до 2002 року, потім з`їхали. У 2012 році відповідачі знову зі скандалом вселилися і з другого поверху зробили кімнату, де стояв диван та робочий стіл [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] проживала у літній кухні будинку [ADDRESS] . [PERSON] проживала на другому поверсі, робила манікюри. Із-за конфліктів із [PERSON] вимушені були з`їхати з будинку. Оцінивши всі надані докази у своїй сукупності, суд не може погодитися з твердженнями [PERSON] проте, що вона використовувала другий поверх будинку, який як встановлено судом є горищним приміщенням, і не пристосованим для проживання, як житло для проживання себе та своїх малолітніх дітей, оскільки належних доказів цьому вона не надала. Використання даного приміщення для своєї роботи - майстра манікюру, не можна вважати, в даному спорі, приміщенням для постійного проживання її та її малолітніх дітей. Тим більше, що вона сама визнала той факт, що у даному приміщенні відсутні кухня, ванна та туалетні кімнати, а тому вона готувала їжу, купала дітей, в будинку [ADDRESS] , де у дітей також є житлова кімнати з ліжками. До показів свідка [PERSON] суд ставиться критично, оскільки, як пояснила сама свідок вона з неприязню відноситься до позивача [PERSON] , оскільки сама зареєстрована у спірному будинку, проте позивач в іншому судовому процесі визнає її такою, що втратила право користування. Суд не може погодитися з посиланнями відповідачів [PERSON] проте, що вони були членами сім`ї колишнього власника будинку [PERSON] , і це дає їм право на користування будинком. Так, колишній власник домоволодіння [ADDRESS] був [PERSON] , який помер [INFO] і після смерті якого єдиним власником спірного домоволодіння є позивач. Доказів того, що відповідачі є членами сім`ї нового власника - [PERSON] суду не надано. При вирішенні даного спору, суд вважає, що визначальним є захист права власності Шафір- [PERSON] , як нового власника домоволодіння [ADDRESS] . Так, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно частини першої статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, суд вважає, що з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі по 256,13 грн. з кожного.

Outcome: approved