Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін: [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . Свої вимоги\~мотивує тим,\~що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Окрім неї, за вказаною адресою зареєстровані члени її сім`ї, серед яких також [PERSON] , [INFO] , її колишня невістка. Однак, остання не проживає в даному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин та не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачці не чинили. Факт реєстрації [PERSON] порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, також вона позбавлена можливості оформити субсидію. Згідно з положенннями статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тому усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, є належним способом захисту її порушених прав. Враховуючи вищенаведене, вважає, що відповідачка втратила право користування вказаним житловим будинком у зв`язку з тривалою, понад один рік, відсутністю без поважної причини за місцем реєстрації, через що звертається до суду з даною позовною заявою за захистом своїх прав. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, однак перша подала письмову заяву, в якій просить проводити та завершувати справу без їх участі, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити з підстав, викладених в ньому. Зауважує, що всі наявні на даний час докази у неї долучені до матеріалів справи та не заперечує проти ухвалення заочного рішення в справі. Належним чином повідомлена відповідачка у судове засідання не з`явилася, причин неявки не повідомила, відзив на позов не подавала. Заяви, клопотання сторін та процесуальні дії суду: ухвалою суду від 03.02.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. 03 березня 2021 року та 13 квітня 2021 року від позивачки надійшли заяви про розгляд справи без неї та її представника, в яких вона також не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі та зауважує, що наслідки заочного розгляду їй роз`ясненні та зрозумілі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. До закриття підготовчого судового засідання позивачка долучила копію рішення від 11.01.2021 у справі №343/2207/20 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Відповідачка в підготовчому судовому засіданні 03.03.2021 просила оголосити перерву та надати їй час для добровільного зняття з реєстрації, однак в подальшому у підготовче судове засідання та судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, не з`явилася, відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надала, хоча була повідомлена про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 29.03.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідач клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не направляв, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за відсутності відповідача. Ухвалою суду від 13.04.2021 постановлено провести заочний розгляд даної справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивачки, враховуючи, що відповідачка належним чином повідомлялася про місце, день і час судового засідання, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України та ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: як вбачається з витягу №198266879, сформованого 30.01.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.6). Відповідно до довідки №213 від 28.01.2021 Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області, за адресою: с. Лолин, вул. І. Франка, 208 Долинського (тепер Калуського) району Івано-Франківської області зареєстровані: уповноважений власник (заявник) [PERSON] , [INFO] , чоловік [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , невістка [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] , онук [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Однак зареєстровані за вказаною адресою невістка [PERSON] , [INFO] , а також онука [PERSON] , [INFO] , та онук [PERSON] , [INFO] , більше року не проживають у вказаному будинку, що підтверджується актом №214 від 28.01.2021 обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 27.01.2021, складеним комісією у складі депутата Лолинського старостинського округу Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області Яцишина І.Р. та жителів с. Лолин [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Згідно з рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11.01.2021 у справі №343/2207/20, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15 лютого 2010 року Грабівською сільською радою Рожнятівського району Івано-Франківської області, актовий запис № 1, розірвано, малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , постановлено залишити проживати з матір`ю [PERSON] . Під час розгляду даної справи судом також встановлено, що сторони один рік проживають окремо (а.с.17-19). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом (будинком), яке належить на праві приватної вланості позивачці. Оцінка суду: вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та представлені позивачкою на виконання вимог ст.ст. 80, 81 ЦПК України, які вона вважає достатніми для обґрунтування позовних вимог, та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться в абзацах 1 та 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї. Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом встановлено, що позивачка зареєстрована та проживає у будинку [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності. Після одруження сина позивачки - [PERSON] у вищевказане будинковолодіння була зареєстрована її невістка - відповідачка по даній справі [PERSON] . Однак, як свідчить рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11.01.2021, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15 лютого 2010 року Грабівською сільською радою Рожнятівського району Івано-Франківської області, актовий запис № 1, було розірвано. Таким чином, відповідачка [PERSON] перестала бути членом сім`ї позивачки. Більше того, як було встановлено у цьому рішенні суду [PERSON] проживає в с. Грабів Рожнятівського району Івано-Франківської області, відтак відповідачка також не відносяться і до кола осіб, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Крім цього, з вищевказаного рішення суду та описаного вище акта обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 27.01.2021 встановлено, що відповідачка більше року фактично за місцем своєї реєстрації не проживає без поважних причин. Вона не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні будинку, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідачка суду не подала. Слід відмітити, що в підготовчому судовому засіданні 03.03.2021 просила оголосити перерву та надати їй час для добровільного зняття з реєстрації, однак в подальшому у підготовче судове засідання не з`явилася, з реєстрації не знялася. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Щодо застосування до спірних правовідносин норм ст. 391 ЦК України, суд вважає за необхідне вказати таке. Зазначена норма матеріального права, на переконання суду, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-якого порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Крім того, аналіз зазначеної норми у її співвідношенні із нормами ст.405 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Про обґрунтованість таких висновків суду свідчать також і правові позиції Верховного Суду України, неодноразово висловлені ним і своїх рішеннях (в тому числі, у справі № 688/63/15-ц від 16.11.2016). Оскільки відповідачка перестала бути\~членом сім`ї\~позивачки, відтак застосуванню до даних правовідносин підлягають і положення ст. 391 ЦК України. Отже, як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, позивачка на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. З викладеного слідує, що відповідачка не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, хоча фактично не проживає у спірному будинковолодінні більше одного року, перестала була членом сім`ї позивачки, чим створює для останньої незручності у реалізації права власності та користуванні будинком. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] за місцем реєстрації не проживає більше року без поважних причин, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку, а її реєстрація у будинку перешкоджає позивачці у здійсненні права власності, так як вона не може розпорядитися та користуватися на власний розсуд належним їй нерухомим майном тільки через те, що за реєстрацією у належному їй будинку значиться відповідачка. Дана обставина відповідачкою не спростована, доказів поважності непроживання в будинку чи наявності іншої домовленості між нею і власником не представлено. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, а відповідачку визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . Розподіл судових витрат між сторонами: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує заяву позивачки про залишення судових витрат за нею. На підставі ст.ст. 33, 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 81 ЦПК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 29, 317,319, 379, 380, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та

Outcome: approved