Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

Прокурор Жовтневого району г. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради 23 грудня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про повернення тимчасово зайнятої земельної ділянки, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Прокурор в своєму позові, а його представник в вході судового засідання посилалися на те, що рішенням міськради від 27 серпня 2010 року відповідачці була надана в оренду на три роки земельна ділянка площею 0.0297 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва будівлі торгівельного призначення. Зараз строк дії вказаної оренди закінчився, але відповідачки міськраді вказані земельну ділянку належним чином не повернула, земельна ділянка не приватизована і знаходиться в користуванні відповідачки тривалий час; на неодноразові звернення позивача до [PERSON] про повернення цієї земельної ділянки відповіді не було, складалися акти, робилися приписи, накладалися штрафи, але земельна ділянка так міськраді повернута і не була. Вважають вказане протиправним. Запропонували добровільно вирішити спір, отримав відмову, є спір, тому представник позивача просив в судовому засіданні зобов'язати [PERSON] повернути тимчасово зайняту земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER], площею 0.0297 га, вартість якої відповідно до нормативно-грошової оцінки становить 103228 грн. 64 коп., що розташована за адресою: [ADDRESS], державі в особі Дніпропетровської міської ради за відповідним актом приймання-передачі у стані не гіршому порівняно з тим, у якому відповідач одержала її в оренду, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. Представник Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні підтримав позов і викладені в ньому обставини в повному обсязі, наполягав на їх відповідності закону і просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в ході судового засідання позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечували проти їх вимог, пояснивши, що дійсно був договір оренди земельної ділянки. Строк дії цього договору закінчився і вона гадала, що земельна ділянка вже передана міськраді і додатково про це ніяких документі в складати не потрібно, вона зараз цією ділянкою не користується, не перешкоджає міськраді користуватися в повній мірі цією земельною ділянкою, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача і представника міськради, відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб'єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Такий висновок випливає з положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, статей 80, 84, 123, 124,127, 128 ЗК, якими врегульовано порядок розпорядження землею. Згідно зі ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад належить, у тому числі розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до Кодексу; вирішення земельних спорів на підставі п.12 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні міські ради. Ст. 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що до виключної компетенції міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Статтею 123 Земельного кодексу України визначено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування та, зокрема, встановлено, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди землі (стаття 124 вказаного Кодексу). Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 Закону України "Про оренду землі"). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту реєстрації цього права та посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (ст.ст.125,126 Земельного кодексу України). Судом встановлено, що між Дніпропетровською міською радою та [PERSON] на підставі рішення міської ради від 24 грудня 2008 року № 205/41 укладено договір оренди земельної ділянки від 05 березня 2009 року строком на 1 рік, загальною площею 0.0297 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], та зареєстрований 26 березня 2009 року у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за № 040910400321. Рішенням міської ради від 27 серпня 2010 року № 333/60 договір оренди земельної ділянки, укладеного між Дніпропетровською міською радою та [PERSON] було продовжено строком на 3 роки. На теперішній час вказаний строк закінчився. Не зважаючи на те, що строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився, [PERSON] вищевказану земельну ділянку Дніпропетровській міській раді не повернула, на неодноразові звернення позивача до [PERSON] про повернення цієї земельної ділянки відповіді не було, складалися акти і протоколи, робилися приписи, накладалися штрафи, але земельна ділянка так міськраді повернута і не була. Позивач і міськрада вважають вказане протиправним. Запропонували добровільно вирішити спір, отримав відмову, є спір, в добровільному порядку спір не вирішено, тому вони вимушені звертатися з позовом до суду. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 152 ЗК України 1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно п. 3.2 укладеного між сторонами договору, орендар повинен не пізніше ніж за 3 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дії. [PERSON] звернулася до міської ради з клопотанням про поновлення договору оренди землі, але останній було відмовлено в поновленні договору оренди землі, у зв'язку з тим, що 01 січня 2013 року набули чинності чисельні зміни до Земельного кодексу України, законів України "Про землеустрій" та "Про регулювання містобудівної діяльності", якими визначено нові вимоги до складу, змісту, правил оформлення та погодження документації із землеустрою. Листом-повідомленням про заперечення в поновленні договору оренди землі від 10 жовтня 2013 року №8/9-616 відповідачці було запропоновано звернутися до департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради з метою усунення недоліків та надання оновленої інформації згідно чинного законодавства України. Але [PERSON] з даного питання до міської ради не звернулася. З січня 2012 року діяв Порядок оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки у м. Дніпропетровську, затверджений рішенням міської ради від 25 січня 2012 року № 116/20. На теперішній час зазначений Порядок скасовано. Крім того, п.п. 7.1, 7.2 зазначеного договору оренди передбачено, що у разі припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому з тим, у якому він одержав в оренду. Повернення земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі. Відповідно до ст. 211 Земельного кодексу України, громадяни несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за порушення строків повернення тимчасово займаних земель. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороню земель", самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, сторони могли б в передбаченому законом порядку скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі відповідачем цього зроблено не було. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом. Не може суд прийняти до уваги часткову незгоду відповідача з позовом про зобов'язання вчинити певні дії, оскільки вона спростовується вищенаведеним і об'єктивно нічим не підтверджено. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Прокурор і міськрада заперечують будь-які інші домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього та його сім'ї, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань стосовно позовних вимог є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити і зобов'язати [PERSON] повернути тимчасово зайняту земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER], площею 0.0297 га, вартість якої відповідно до нормативно-грошової оцінки становить 103228 грн. 64 коп., що розташована за адресою: [ADDRESS], державі в особі Дніпропетровської міської ради за відповідним актом приймання-передачі у стані не гіршому порівняно з тим, у якому відповідач одержала її в оренду, а також стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved