Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 05 березня 2020 року їй стало відомо про наявність договору оренди землі, б/н, укладеного 02.09.2019 року ФОП [PERSON] з [PERSON] , згідно якого належна їй на праві приватної власності земельна ділянка площею 5,48 га, кадастровий номер: 5324881500:00:016:0029, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, адреса: Полтавська область, Хорольський район, Грушинська сільська рада, передана в оренду [PERSON] . Позивач вказує, що не підписувала спірного договору оренди землі з відповідачем. В зв`язку з вищевказаним позивач просить визнати недійсним договір оренди землі б/н, укладений від 02 вересня 2019 року між сторонами та зобов`язати відповідача повернути належну їй на праві власності земельну ділянку. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області від 12.06.2020 року відкрито провадження у справі. У судове засідання позивач [PERSON] не з"явилася, в позовній заяві просила розглянути справу за її відсутності. У судове засідання відповідач ФОП [PERSON] не з"явився, подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що визнає позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору оренди землі б/н, укладений від 02 вересня 2019 року між [PERSON] та ним та про зобов`язання його повернути позивачу належну їй на праві власності земельну ділянку. Суд з`ясувавши позицію відповідача, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2018 року у справі «Печенізький та інші проти України» встановлено, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечено можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом (спадкова справа № 107/2012), посвідченого державним нотаріусом Хорольської державної нотаріальної контори Рештою С.М. 24.05.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1959, на підставі заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Грушинської сільської ради Хорольського району Полтавської області 23.03.2004 року за реєстром № 15, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , [INFO], який помер [INFO] , є його дружина - [PERSON] , [INFO] , тобто позивач. Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з: земельної ділянки площею 5,48 га, кадастровий номер - 5324881500:00:0016:0029, що розташована на території Грушинської сільської ради Хорольського району Полтавської області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 521417, виданого Хорольською райдержадміністрацією, відділом Держкомзему в Хорольському районі 10.06.2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державний актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010956300031. У відповідності до законодавства, яке діяло на час вчинення відповідних дій по оформленню спадщини, зокрема ст. 126 ЗК України, Порядку здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2009 року № 439, Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 року № 1021, державним нотаріусом Хорольської ДНК при видачі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 521417 проставлено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до [PERSON] , а територіальним органом Держкомзему за місцем знаходження земельної ділянки - відділом Держкомзему у Хорольському районі Полтавської області, проставлено відмітку про реєстрацію права власності у Поземельній книзі 09.07.2012 року за реєстровим № 5324881500000160029:3:01, що підтверджується копією вказаного Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 521417 та відповіддю на адвокатський запит відділу у Хорольському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 16.04.2020 року № 326/116-20. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 203147388 ВІД 05.03.2020 року, слідує, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, містяться дані, що державним реєстратором Савинцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області Фречкою Василем Васильовичем 07.10.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5324881500:00:016:0029 за [PERSON] ,номер запису про інше речове право: 33599861. Підставою виникнення іншого речового права зазначено: договір оренди землі, серія та номер: б/н, виданий 02.09.2019 року, видавник: ФОП [PERSON] , [PERSON] . Щодо змісту, характеристики іншого речового права вказано: сторони домовилися, що для Орендаря встановлюється орендна плата за користування земельною ділянкою у розмірі 5 (п`ять) % відсотків від нормативної грошової оцінки та становить 11 254,71 грн. в рік. Дата закінчення строку дії права оренди земельної ділянки 07.10.2029 року. Строк дії : 10 (десять) років. На вимогу позивача відповідачем надано спірний договір оренди землі від 02.09.2019 року. Відповідно до умов даного договору, позивачем, як орендодавцем, передано орендарю - фізичній особі-підприємцю [PERSON] в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,48 га, з кадастровим номером 5324881500:00:016:0029, яка знаходиться на території Грушинської сільської ради Хорольського району Полтавської області, за межами населеного пункту. Строк дії договору оренди землі складає 10 (десять) років (пункт 8 Договору оренди землі від 02.09.2019 року) та набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (пункт 42 Договору оренди землі від 02.09.2019 року). Судом встановлено і не заперечувалося сторонами по справі, що після ознайомлення із текстом Договору оренди землі від 02 вересня 2019 року встановлено, що підпис у Розділі «Підписи сторін» Графі «Орендодавець» виконано не позивачем, [PERSON] , оскільки не була присутня при його складанні, а іншою сторонньою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення такої дії, Враховуючи положення ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 цього Кодексу встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (статті 203, 215-216 ЦК України). Враховуючи викладене, недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням. Пленум Верховного Суду України в пункті 8 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року роз`яснив, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент правочину. При цьому, недійсним може бути визнано лише укладений договір. Згідно положень ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Приписи ч. 1 ст. 792 ЦК України визначають, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, що регулює договірні відносини найму (оренди) землі є Закон України "Про оренду землі", у якому, зокрема, роз`яснюється процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Аналогічні положення закріплені у ст. 93 Земельного кодексу України. Статтею 4 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Поняття договору оренди землі розкриває ст. 13 цього Закону: договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відповідно до ст.16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Статтею 14 ЗУ «Про оренду землі» визначені вимоги щодо форми договору оренди землі: договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень ч. ч. 1, 5 ст. 6 ЗУ «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. За правилами ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" установлено, що державній реєстрації прав підлягають, у тому числі право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. На підставі оспорюваного договору оренди землі від 02.09.2019 року, згідно рішення державного реєстратора Савинцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області Фречки В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 49088469, 07 жовтня 2019 року за [PERSON] зареєстровано право оренди земельної ділянки. З огляду на те, що 07.10.2019 року в установленому законом порядку відбулась державна реєстрація права оренди землі (ст.ст. 6, 19 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 124-126 ЗК України, а також положення пунктів 8, 42 Договору оренди землі від 02.09.2019 року), він є укладеним, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду №704/593/17 від 25.03.2020 року. Так, суд касаційної інстанції наголосив, що: «відповідно до частини п`ятої статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону, а у частині першій статті 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом і такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації, а тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним з підстав, визначених статтями 203, 215 ЦК України». У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, волевиявлення учасника правочину має бути: 1) вільним (формуватися за відсутності тиску на психіку або особистість фізичної особи тощо, в умовах, за яких особа може належним чином оцінити ситуацію, визначити для себе мету правочину, отримати уявлення про його характеристику тощо); 2) таким, що відповідає внутрішній волі (намірам) суб`єктів правочину. Тому, у разі коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню, правочин визнається недійсним. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як зазначалось вище, договір оренди землі укладається у письмовій формі. Згідно з приписами ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Крім того, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тобто обов`язковою ознакою письмової форми правочину є те, що сторони власноручно вчиняють підпис на відповідному документі при його укладенні. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов відповідного договору, складання та скріплення підписом письмового документу. Отже, наявність вільного волевиявлення учасників правочину є необхідною умовою його дійсності. У разі, якщо сторона не приймала участі в укладенні угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, як такої, що не відповідає її внутрішній волі. У правовій позиції Верховного Суду України, сформульованій у справі № 6-127цс13, постанова від 18.12.2013 року, вказано, що вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. З огляду на зазначене, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою права або може скористатись можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Під змістом позову розуміють саме вид (спосіб) судового захисту прав та законних інтересів, з яким позивач звертається до суду (п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12.06.2009 року). Пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Визнання угоди недійсною є одним зі способів захисту прав на землю, передбаченим також частиною 3 статті 152 ЗК України. Крім того, згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. За змістом пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом Аналогічна правова позиція, яка підтверджує доцільність обраного Позивачем способу захисту, викладена у Постанові КЦС Верховного Суду від 03.04.2019 року (справа №479/1049/16-ц). Так, судом касаційної інстанції визначено, що «установивши під час розгляду справи факт відсутності волевиявлення позивача (орендодавця) на укладення спірного договору оренди землі на умовах, що в ньому викладені, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про задоволення позову та визнання такого договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦПК України та застосування наслідків його недійсності». Враховуючи, що позивач, спірний договір оренди землі та акт прийому-передачі земельної ділянки до нього не підписувала, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення даного правочину, суд вважає обґрунтованою та законною вимогу про визнання недійсним договору оренди землі від 02.09.2019 року та зобов`язання ФОП [PERSON] повернути [PERSON] земельну ділянку площею 5,48 га, кадастровий номер - 5324881500:00:0016:0029, що розташована на території Грушинської сільської ради Хорольського району Полтавської області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить їй на праві приватної власності. На підставі викладеного і

Outcome: approved