Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

В вересні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв»язок» (надалі по тексту - Відповідач), де із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 07.11.16 просила суд про стягнення середнього заробітку за час затримки у зв»язку з невиконанням рішення Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року за період з 03.04.2015 року по 14.11.2016 року із урахуванням інфляційних нарахувань в загальній сумі - 78 773,17 грн., стягнення моральної шкоди в сумі - 30 000 грн. та зобов»язання відповідача видати позивачу «Дублікат» трудової книжки без записів про звільнення. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 02.04.2015 року Апеляційний суд м.Києва поновив позивача на роботі на підприємстві відповідача із зобов»язанням сплатити кошти заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. У зв»язку з цим, державним виконавцем ВДВС Солом»янського району м.Києва 14.04.2015 року було відкрито виконавче провадження та в подальшому його було закінчено 07.05.2015 року у зв»язку ніби-то поновленням на роботі позивача. В той же час, відповідач лише переставив дати звільнення та фактичного поновлення на роботі не відбулось, що встановлено рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02.03.2016 року, яким було скасовано зазначену незаконну постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. У зв»язку з цим, рішення Апеляційного суду м.Києва від 03.04.2015 року досі залишається не виконаним в частині поновлення на роботі позивача. У відповідності до вимог ст..236 КЗпП України позивач повинен був би бути поновлений з 22.01.2014 року і з оплатою вимушеного прогулу з 03.04.2015 року по даний час у зв»язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі із виплатою також вказаної суми із урахування індексу інфляції. Також, відповідач не виконав вимоги закону про видачу трудової книжки позивача у належному вигляді, а тому необхідно зобов»язати його видати її дублікат із вірними записами у ній. Порушення трудових прав позивача у зв»язку з незаконним звільненням та невчасною виплатою зароблених коштів зумовило моральні виснаження та душевні страждання позивача, втрати її нормальних життєвих зв»язків та вимагали прикладання додаткових зусиль для організації свого життя, що обумовлює стягнення моральної шкоди на її користь. Відтак, позивач звернувся із цим позовом до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з викладених у позові підстав. При цьому, зазначив, що на виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року відповідачем усі кошти заробітку були виплачені в повному обсязі, а цій справі вони просять згідно ст..236 КЗпП України стягнути з відповідача середній заробіток за час, що минув із моменту поновлення на роботі позивача - 03.04.2015 року (фактично поновлена не була) по даний час, оскільки рішення судів встановлено незаконність її повторного звільнення з роботи. В судове засідання відповідач свого представника не направив, але надав до суду заперечення проти позову, де вказав, що з аналогічним позовом [PERSON] вже зверталась до суду та у його задоволенні було відмовлено. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач працювала на посаді інженера проектувальника першої категорії 2-го відділу енергоспоруд №55 ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв»язок», але наказом від 20.01.2014 року її було звільнено з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку з скороченням штату працівників. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року, що залишено без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09.09.2015 року, позовні вимоги [PERSON] до вказаного відповідача було задоволено частково та визнано незаконним наказ Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаціно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» № 13-к від 22.01.2014 «Про звільнення [PERSON].» з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників; поновлено її на роботі на посаді інженера-проектувальника першої категорії відділу енергоспоруд № 55 та стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.01.2014 по 02.04.2015 в розмірі - 36 135, 05 грн.; моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. 00 коп. Наказом № 104/к від 03 квітня 2015 року за підписом Голови правління Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаціно - комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» [PERSON], погодженим з Головою профспілкового комітету [PERSON] «Про поновлення на роботі» виданим на виконання вказаного рішення Апеляційного суду міста Києва від 02.04.2015 року було визнано таким, що втратив чинність Наказ № 13-к від 22.01.2014 "Про звільнення [PERSON]." з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників та поновлено позивача на роботі на посаді інженера-проектувальника 1 категорії відділу енергоспоруд № 55, з 22.01.2014 року. Наказано бухгалтерії виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в розмірі - 2581 грн. 00 коп. Звільнено [PERSON] інженера-проектувальника 1 категорії, у зв'язку зі скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України, з 31 січня 2014 року та наказано бухгалтерії виплатити компенсацію за 1 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки, за період з 22.01.2014 по день звільнення. Вказані обставини встановлені судом у цій справі, а також вони випливають з іншого рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 09.11.2015 року, що набуло законної сили згідно ухвали Апеляційного суду м.Києва від 27.01.2016 року, про спір між тими ж самими сторонами, але з іншого предмету спору, а саме за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок», в якому просить визнати незаконним наказ №104/к від 03.04.2015р. "Про поновлення на роботі"; поновити на посаді інженера 1 категорії ПрАТ "Діпрозв'язок"; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.04.2015р. по теперішній час; зобов'язати видати "Дублікат" трудової книжки без записів про звільнення та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. За встановлених у вказаному судовому рішенні обставин вбачається, що з метою поновлення на роботі на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 02.04.2015 року, 10 квітня 2015 року було видано виконавчий лист № 760/3817/14-ц про поновлення на роботі на посаді на посаді інженера-проектувальника першої категорії відділу енергоспоруд № 55 Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаціно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» з 22.01.2014 року. В той же час, постановою державного виконавця Відділу ДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві від 07 травня 2015 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 10.04.2015 року № 760/3827/14-ц було закінчено, у зв'язку з фактичним виконанням рішення. Судом визнано, що видачу відповідачем наказу №104/к від 03.04.2015 року про поновлення на роботі позивача не можна вважати належним виконанням рішення Апеляційного суду м. Києва від 02.04.2015 р., оскільки ним було фактично змінено дату звільнення позивачки, а рішення суду не містить зобов'язання ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв'язок» змінити дату звільнення [PERSON] Тобто, фактично цим рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 09.11.2015 року було встановлено незаконність дій сторони відповідача щодо невиконання судового рішення Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року про поновлення на роботі позивача, що фактично не відбулось. Між тим, в задоволенні позову було відмовлено лише за пропуском позивачем строку позовної давності за зверненням до суду за захистом свого порушеного права згідно ст..ст.233, 234 КЗпП України. Крім того, обставини неналежного виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року щодо поновлення на роботі позивача встановлені рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02.03.2016 року, що було залишено без змін згідно ухвали Апеляційного суду м.Києва від 01.09.2016 року. Вказаним судовим рішення суду першої інстанції незаконною та скасовано із цих підстав постанову державного виконавця відділу ДВС Солом»янського РУЮ м.Києва Козак Р.П. про закінчення виконавчого провадження №47223433 від 07.05.2015 року у зв»язку з поновленням на роботі позивачки. Як вбачається з постанови головного державного виконавця відділу ДВС Солом»янського РУЮ в м.Києві від 21.10.2016 року, то нею було відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа про поновлення на роботі [PERSON] на підприємстві відповідача на займаній нею раніше посаді з 22.01.2014 року. Таким чином, вказаними судовими рішенням було встановлено обставини невиконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року, оскільки з 03.04.2015 року позивач на роботі не поновлений у відповідності до вимог законодавства та не працює, а виконавче провадження відкрито та судове рішення в примусовому порядку не виконане. Згідно ч.ч.1, 7 ст..235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За умовами ст..236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відтак, вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки за період з 03.04.2015 року по 14.11.2016 року (403 робочі дні) підлягають частковому задоволенню з врахуванням помилкового розрахунку суми до стягнення з огляду на наступне. Так, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 02.04.2015 року було визначено середньоденну заробітну плату позивача в сумі - 120,05 грн., що у відповідності до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України у цій справі доказуванню не підлягає. Таким чимном, за умовами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р., вираховується середній заробіток за час затримки за період з 03.04.2015 року по 14.11.2016 року (403 робочі дні) в сумі - 48 380 грн. 15 коп., що вказана без відрахування податків та інших обов»язкових платежів (120,05 х 403), яка підлягає стягненню на користь позивача. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. При цьому, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Оскільки судом встановлено порушення з боку відповідача прав позивача на оплату заробітної плати, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок на відповідність Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в сумі - 48 380,15 грн. за період з 03.04.2015 року по 14.11.2016 року, що перерахована судом за допомогою системи «Ліга-Закон» в розділі «корисні інструменти» та становить - 1602,50 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого, життя. Судом встановлено, що внаслідок не виконання судового рішення про поновлення на роботі та очікування його виконання позивач переніс моральні страждання, довгий час прикладав зусиль для поновлення своїх прав, внаслідок чого втратив нормальні життєві зв'язки, а тому йому завдана моральна шкода в розмірі - 3000 грн. підлягає стягненню з відповідача. Між тим, вимоги позивача про зобов»язання відповідача вчинити дії з видачі дублікату трудової книжки без записів про звільнення, визнаних недійсним судами м.Києва, задоволенню не підлягають з огляду на їх передчасність та з врахуванням наступного. Так, вимогами п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників за №58 від 29.07.1993 року зазначено, що при наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаного недійсним, на прохання працівника видається «Дублікат» трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним. Зі змістом ст. 15 та ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Між тим, як зазначила в судовому засідання позивач, то вона не зверталась до відповідача із проханням видати дублікат трудової книжки без записів про звільнення, а відтак відповідачем з цього приводу і рішення не приймалось, що обгрунтовує підстави для відмови в задоволенні позову в цій частині, оскільки у досудовому порядку вказані відносини не були врегульовані за очевидної можливості це зробити. На підставі зазначеного суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв»язок» підлягає до часткового задоволенню. В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі - 551,20 грн. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 235, 236 КЗпП України та

Outcome: partial