Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПриватБанк»), 07.05.2013 року звернулось до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № DN02NN00000002 від 22.07.2008 року, на загальну суму 80704.66 гривень та 809.55 гривень сплаченого при зверненні до суду з позовом судового збору. З позовної заяви вбачається, що 22.07.2008 року, відповідно до укладеного договору № DN02NN00000002, [PERSON] отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особами «Розстрочка» складає між нею і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов?язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач у порушення норм закону та умов договору зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав та станом на 08.04.2013 року має заборгованість - 80704,66 гривень, яка складається з наступного: 10000 грн. - заборгованість за кредитом; 6717,12 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 394,85 грн. - заборгованість комісії за користуванням кредитом; 59511,52 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов?язань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг: 500. 00 грн. - штраф (фіксована частина); 3831,17 грн. - штраф (процентна складова). Вищевказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідача. Представник відповідача надав суду заперечення проти позову, де зазначив, що відповідач, підписавши анкету-заяви позичальника та отримавши позитивну відповідь банку, отримала від ЗАТ КБ «ПриватБанк» строковий кредит в сумі 10000 гривень на споживчі цілі, терміном на 36 місяців з 22.07.2008 року по 22.07.2011 року включно на умовах «Персональний кредит», а не, як стверджує позивач, «Розстрочка», що надані додатком до позовної заяви. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] нібито ознайомилась, погодилась та підписала Умови надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» саме 22.07.2008 року, на момент підписання кредитного договору, що також не відповідає дійсності, оскільки вказані умови видані та затверджені наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06.03.2010 року №СП-2010-256. Представник позивача не заперечує проти того, що [PERSON] дійсно отримала у ЗАТ «ПриватБанк» кредит на споживчі цілі, однак вважає, що при вирахуванні заборгованості по кредиту слід керуватися Постановою №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі - Постанова №5), де в п.31 зазначено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується й до додаткових вимог банку. Також представник позивача зазначив, що сторони в анкеті - заяві позичальника встановили як строк дії договору - до 22.07.2011 року, так і строки виконання зобов'язань, щомісячно у період сплати, за який приймається період з 20 по 25 число кожного місяця, у сумі 474,90 гривень для погашення заборгованості по Кредиту. Так, умовами кредитного договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Таким чином згідно з умовами кредитного договору [PERSON] зобов'язана здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені в анкеті - заяві позичальника, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 19.03.2014 року по справі №6-20 цс 14, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Таким чином, представник відповідача просить застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредиту та вважає, що з відповідачки суд повинен стягнути: 7123,50 гривень заборгованість за тіло кредиту (за 15 місяців, що передували зверненню до суду); за вимогою про стягнення пені відмовити, оскільки 22.07.2012 року закінчився строк позовної давності, відповідно до п.2 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України; штраф (фіксована частина), згідно анкети - заяви позичальника, становить 250 гривень; штраф за порушення строків платежів, у розмірі 5% від суми позову, становить 356,20 гривень, а вимога про стягнення комісії за користування кредитом задоволенню не підлягає, оскільки вона не передбачена умовами кредитного договору. Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитом, на думку представника відповідача, становить7729,70 гривень. 06.10.2014 року на адресу суду надійшла заява представника позивача, Яковлевої О.А., яка зазначила, що ПриватБанк із запереченням не згоден, так як п.5.4 Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Персональний кредит» передбачено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов?язань, передбаченої п.п5.1, 5.2, 5.3 здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов?язання повинне бути виконане Позичальником, та п.п.5.5 Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредитоу, відсотків за користування кредитом, неустойки (пеня, штрафи), за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Із наведеного, представник позивача вважає, що строк позовної давності не пропустив. У цій же заяві просить розглянути справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, від нього до канцелярії суду надійшла заява про застосування строку позовної давності, та розгляд справу за його відсутності на підставі раніше поданих заперечень. На підставі письмових заяв позивача та відповідача суд ухвалює рішення за відсутності сторін, згідно наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст. ст. 169, 197 ЦПК України. Дослідивши надані письмові докази та розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як зазначено у ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як зазначено у ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом достовірно встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: 22.07.2008 року на підставі Анкети-Заяви Позичальника [PERSON] отримала строковий кредит у сумі 10000 гривень на споживчі цілі, терміном 36 місяців з 22.07.2008 року по 22.07.2011 року включно, при умові сплати за користування Кредитом відсотків у розмірі 3,0% в місяць на суму залишку заборгованості по Кредиту, в обмін на зобов?язання Позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, винагороди, штрафних санкцій, які зазначені в Анкеті-Заяві Позичальника та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам «Персональний кредит» строки. Погашення заборгованості відбувається щомісячно у період сплати, за який приймається період 20 по 25 число кожного місяця, Позичальник повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 474,9 гривень. При зверненні до суду позивач долучив до матеріалів справи, в якості доказу, Умови та правила надання банківських послуг, де під п.2.4 передбачено Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», які не мають ніякого відношення до справи та не регулюють відносини між Банком та [PERSON] На запит суду, банком надано не належним чином завірену копію Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Персональний кредит». Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Персональний кредит") підписані головою правління банку, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня і дата їх складання або підпису сторонами, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від Анкети-Заяви позичальника. У Анкеті-Заяві не зазначено, що неврегульовані у ній питання регулюються відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Персональний кредит», у Анкеті-Заяві є посилання на умови лише щодо сплати пені при порушення зобов'язань. Позивач у своїх поясненнях посилається на п.5.5 Умов про збільшення позовної давності до 5 років, однак ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки договір щодо збільшення позовної давності має укладатися у письмовій формі. Зазначення в Анкеті-заяві позичальника N DN02NN00000001 про ознайомлення та згоду відповідачки з умовами надання споживчого кредиту не свідчить про укладення між сторонами договору про збільшення позовної давності у письмовій формі, умови надання споживного кредиту фізичним особам (Персональний кредит) не підписані відповідачкою, як це вимагає ст. 207 ЦК України. Таким чином, підстав вважати, що банком отримана згода [PERSON] на укладення кредитного договору з урахуванням вказаних Умов, на які посилається позивач, немає, а тому правовідносини між сторонами з приводу кредитування регулюються тільки Анкетою-Заявою позивальника, строк виконання зобов'язань за якою встановлений до 22 липня 2011 року. Аналогічні висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.04.2013 року та 06.11.2013 року. Відповідно до Постанов Верховного Суду України від 06.11.2013 року по справі №6-116 цс13 та від 19.03.2014 року по справі №6-20 цс14, у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Статтею 306 - 7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідком розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. П.1 ч.2 ст.258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що сторони, в анкеті - заяві позичальника, встановили як строк дії договору - до 22.07.2011 року, так і строки виконання зобов'язань, щомісячно у період сплати, за який приймається період з 20 по 25 число кожного місяця, у сумі 474,90 гривень для погашення заборгованості по Кредиту. Так, умовами кредитного договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Таким чином, згідно з умовами кредитного договору [PERSON] зобов'язана здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені в анкеті - заяві позичальника, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки відповідачка взагалі не виконувала взяті на себе зобов?язання по договору, то порушення права позивача почалось після несплати нею першого платежу, з серпня 2008 року. З позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось 07.05.2013 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність застосування строку позовної давності до щомісячних платежів з серпня 2008 року по квітень 2010 року включно та відмовляє у цій частині вимог, оскільки представником позивача не надано підтвердження поважності причин пропущення вказаного строку. Задоволенню підлягають вимоги про стягнення заборгованості за щомісячними платежами з травня 2010 року, за три роки, що передували зверненню до суду. З травня 2010 року по липень 2011 року, відповідачка повинна була внести 15 платежів по 474,90 гривень кожен, що становить 7123,50 гривень. Оскільки строк позовної давнини, який поширюється на вимоги про стягнення пені (неустойки) за кредитним договором сплив 22.07.2012 року (22.07.2011 року сплив строк дії вказаного договору), а позовну заяву подано до суду 07.05.2013 року, у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України позов цій частині не підлягає задоволенню. Також вимога позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості по комісії за користування кредитом, не підлягає задоволенню, оскільки вона не передбачена в умовах Анкети -Заява позичальника. Відповідно до Анкети -Заяви позичальника при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов?язань, передбачених Кредитним договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 гривень + 5 % від суми позову, який становить: 7123,50 грн. х 5% = 356,2 грн. Таким чином загальна заборгованість по кредиту, яка підлягає задоволенню складає 7729,70 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив 809,55 гривень судового збору, що підтверджується платіжним дорученням від 16.04.2013 року (а.с.1). Оскільки судом задоволено 9,6 % (7729,70 грн. х 100% ? 80704,66 грн. = 9,6 %) від суми заявленої вимоги, то сума судового збору підлягає стягненню у розмірі 77,7 гривень (809,55 грн.х 9,6 %= 77,7 грн.).

Outcome: partial