Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

20 травня 2016 року [PERSON] звернулася в Коростенський міськрайонний суд Житомирської області з позовом до [PERSON] центральної районної лікарні [PERSON] районної державної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобовязання внести до трудової книжки запис про недійсність запису про звільнення та відшкодування моральної шкоди. В ході судового розгляду справи позивач уточнювала свої позовні вимоги. В обгрунтування позову позивач зазначила, що наказом № 15-ОС від 29 квітня 2016 року її звільнено з посади фельдшера [PERSON] центральної районної лікарні згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України в зв'язку з реорганізацією медичної установи та скороченням посад. Вважає вказане звільнення незаконним з підстав того, що воно проведене неправомочною юридичною особою [PERSON] центральною районною лікарнею [PERSON] районної державної адміністрації, яку припинено, як юридичну особу, відповідно до розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації № 65 від 29 лютого 2016 року; натомість новостворена юридична особа комунальний заклад "[PERSON] центральна районна лікарня [PERSON] районної ради", всупереч вимогам статтей 29 і 48 Кодексу законів про працю України, не допускала її до робочого місця, не вносила відомості про її роботу в новоутвореному закладі; всупереч вимозі, закріпленої частиною 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України її не повідомляли про наступне вивільнення (акт від 16 березня 2016 року, складений працівниками АЗПСМ № 7, які не відносяться до медичного закладу, в якому вона працювала); всупереч вимозі, закріпленої частиною 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, її звільнення проведено в період тимчасової непрацездатності. Порушення вимог трудового законодавства та незаконне звільнення з роботи стало підставою звернення [PERSON] до суду за захистом порушеного права та заявлення вимог наступного змісту (з урахуванням поданих позивачем уточнень): зобов'язати відповідача [PERSON] центральну районну лікарню [PERSON] районної державної адміністрації внести до трудової книжки запис про недійсність запису про звільнення № 13 від 29 квітня 2016 року; зобов'язати комунальний заклад "[PERSON] центральна районна лікарня [PERSON] районної ради" внести до її трудової книжки запис про роботу на посаді фельдшера; поновити (допустити до роботи) на посаді фельдшера комунального закладу "[PERSON] центральна районна лікарня [PERSON] районної ради"; стягнути з комунального закладу "[PERSON] центральна районна лікарня [PERSON] районної ради" на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 квітня 2016 року по день поновлення на роботі; стягнути з комунального закладу "[PERSON] центральна районна лікарня [PERSON] районної ради" на її користь як відшкодування моральну шкоду в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, позовні вимоги просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача комунального закладу "[PERSON] районна центральна лікарня [PERSON] районної ради" [PERSON], який діє на підставі довіреності від 8 січня 2019 року, в судовому засіданні позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, оскільки при звільненні [PERSON] відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства, в тому числі належне повідомлення позивача про її звільнення. Представник відповідача комунального некомерційного закладу "[PERSON] районний центр первинної медико-санітарної допомоги [PERSON] районної ради" [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, у задоволенні позовних вимог просила відмовити та пояснила, що дійсно проводилася реорганізація медичного закладу, в якому працювала [PERSON], всі працівники медичного закладу попереджувалися про скорочення штату. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши їх в сукупності з матеріалами справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З копії трудової книжки серії БТ-І №3632031 вбачається, що [PERSON] наказом [PERSON] центральної районної поліклініки № 1 від 4 січня 2011 року прийнято на посаду фельдшера Ушомирської СДЛ (а.с.6-7). Згідно з наказом від 25\~грудня 2015\~року змінено назву установи "[PERSON] центральна районна поліклініка" на "[PERSON] центральна районна лікарня", про що внесено відповідний запис до трудової книжки [PERSON] (а.с.6-7). Даними листків непрацездатності серії АГТ № 110205, а також серії АГТ №110352 підтверджується факт непрацездатності [PERSON] з 7\~квітня до\~22\~квітня 2016\~року (а.с.9) Даними листка непрацездатності серії АГТ №110310 підтверджується факт непрацездатності [PERSON] з 25\~квітня до\~4\~травня 2016\~року (а.с.10). З висновку Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області від 1 квітня 2016 року вбачається, що [PERSON] роз'яснено право звернення до суду по факту не допуску її на робоче місце (а.с.12). Рішенням [PERSON] районної ради Житомирської області третьої сесії сьомого скликання № 31 від 29\~грудня 2015\~року на базі відокремленого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл Коростенського району, яке закріплене на праві оперативного управління та перебуває на балансі [PERSON] центральної районної лікарні вирішено створити комунальний заклад "[PERSON] районний центр первинної медико-санітарної допомоги" [PERSON] районної ради із затвердженням структури цього закладу, до складу якого включена амбулаторія загальної практики сімейної медицини № 7 села Ушомир (а.с.68-72). Рішенням [PERSON] районної ради Житомирської області четвертої сесії сьомого скликання № 64 від 19\~лютого 2016\~року вирішено припинити юридичну особу комунальний заклад "[PERSON] районна лікарня" [PERSON] районної ради та створити комунальний заклад "[PERSON] центральна районна лікарня" [PERSON] районної ради, засновником якого є [PERSON] районна рада, шляхом злиття комунального закладу "[PERSON] районна лікарня" [PERSON] районної ради та [PERSON] центральної районної лікарні, засновником якої є [PERSON] районна державна адміністрація (а.с.13). За розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації Житомирської області від 29\~лютого 2016\~року № 65 припинено юридичну особу комунальна організація (установа, заклад) [PERSON] центральної районної лікарні [PERSON] районної державної адміністрації шляхом злиття з комунальним закладом "[PERSON] районна лікарня [PERSON] районної ради" в комунальний заклад "[PERSON] центральна районна лікарня [PERSON] районної ради". При цьому комунальний заклад\~"[PERSON]\~центральна районна\~лікарня [PERSON]\~районної ради"\~визнано правонаступником\~[PERSON] центральної\~районної лікарні\~[PERSON] районної\~державної адміністрації (а.с.114-115). Письмове попередження комісії з припинення юридичної особи [PERSON] центральної районної лікарні від 1 березня 2016 року про звільнення з 1 травня 2016 року, згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, власне, підпису [PERSON] про його ознайомлення не містить (а.с.59). Натомість комісією в складі завідуючого Ушомирської АЗПСМ № 7 [PERSON], медичної сестри ЗПСМ [PERSON], акушерки [PERSON], дільничної медсестри [PERSON] 16\~березня 2016\~року складено акт про відмову [PERSON] від підпису вказаного попередження (а.с.113). Наказом № 15-ОС від 29 квітня 2016 року [PERSON] звільнено з посади фельдшера [PERSON] центральної районної лікарні згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, в зв'язку з реорганізацією медичної установи та скороченням посад; підстава - розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 29 лютого 2016 року № 65 "Про припинення юридичної особи [PERSON] центральна районна лікарня" (а.с.8). Даними довідки про доходи [PERSON] центральної районної лікарні № 364 від 29 серпня 2018 року підтверджується розмір середньоденної заробітної плати [PERSON], який становить 125 грн 42 копійки (а.с.73). Суд вважає доведеним факт порушення порядку звільнення позивача [PERSON] з роботи, виходячи з наступного. Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Вирішуючи питання про законність звільнення працівника суд враховує, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. У частині 1\~статті 21 Кодексу законів про працю України\~передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 1 частини 1\~статті 40\~Кодексу законів про працю України\~ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина друга\~статті 40 Кодексу законів про працю України\~). Згідно із частиною 1\~статті 49-2 Кодексу законів про працю України\~про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частина 3\~статті 49-2 Кодексу законів про працю України). Відповідно до абз.1 пунтку19\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судам трудових спорів від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої\~статті 40 Кодексу законів про працю України,\~суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника,\~які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі\~та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Частиною 5 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" визначено, що в разі перетворення юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичної особи, що припиняється у результаті перетворення, та державна реєстрація новоутвореної юридичної особи. Перетворення вважається завершеним з дати державної реєстрації новоутвореної юридичної особи. З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань датою первинної реєстрації комунального закладу "[PERSON] центральна районна лікарня [PERSON] районної ради" є 11\~травня 2016\~року (а.с.175). Тому твердження позивача, що [PERSON] центральна районна лікарня [PERSON] районної державної адміністрації, як юридична особа припинилася 29 лютого 2016 року є хибним, а доводи щодо звільнення [PERSON] неправомочною особою суд відхиляє. Частиною 2\~статті 40 Кодексу законів про працю України\~звільнення з підстав, передбачених у пункті 1 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно із частинами першою та третьою статті\~49-2\~цього\~Кодексу законів про працю України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті\~40, частини третьої статті\~49-2 Кодексу законів про працю України\~щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Суд вважає,\~що відповідачем\~не надано\~доказів того,\~що [PERSON]\~пропонувалася вакантна\~посада,\~а також\~те, що вона відмовилася від переведення на іншу роботу чи те, що не було можливості перевести працівника з її згоди на іншу роботу. Такою суд вважає, що відповідачем комунальним закладом "[PERSON] районна лікарня [PERSON] районної ради" суду не надано належних, допустимих і достатніх доказів у розумінні\~статтей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України, які б підтверджували виконання (дотримання) вимог трудового законодавства, зокрема статті 42, статті 49-2 Кодексу законів про працю України, при звільненні [PERSON] Заборонено звільняти працівників у\~звязку зі змінами в\~організації виробництва і\~праці\~в\~період їх тимчасової непрацездатності, крім випадків повної ліквідації\~підприємства (частина 3 статті\~40 Кодексу законів про працю України). Суд зазначає, що припинення юридичної особи - комунальна організація (установа, заклад) [PERSON] центральної районної лікарні [PERSON] районної державної адміністрації відбулося шляхом злиття з комунальним закладом "[PERSON] районна лікарня [PERSON] районної ради" в комунальний заклад "[PERSON] центральна районна лікарня [PERSON] районної ради". При цьому комунальний заклад "[PERSON] центральна районна лікарня [PERSON] районної ради" визнано правонаступником [PERSON] центральної районної лікарні [PERSON] районної державної адміністрації. Судом встановлено, що [PERSON] звільнено 29 квітня 2016 року, тобто в період її тимчасової непрацездатності, що підтверджується даними листка непрацездатності серії АГТ №110310 та, крім того, без належного пропонування іншої роботи. Отже, вивільнення з роботи позивача [PERSON] є незаконним, оскільки проведено з порушенням норм трудового законодавства, що регулюють цей порядок. Суд відхиляє посилання позивача на те, що акт про відмову позивача від підпису складено працівниками АЗПСМ № 7, які не відносяться до медичного закладу, в якому вона працювала, не може бути прийнято до уваги, оскільки чинним законодавством не окреслено категорії працівників, які можуть скласти та підписати такий акт, в тому числі і дата його складання не може слугувати тому, що він є неналежним доказом.\~ Відповідно до частини 1\~статті 235 Кодексу законів про працю України\~у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на ці обставини суд вважає, що наказ [PERSON] центральної районної лікарні № 15-ОС від 29 квітня 2016 року про звільнення [PERSON] з посади фельдшера [PERSON] центральної районної лікарні за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (у зв'язку з реорганізацією юридичної особи [PERSON] центральної районної лікарні) є незаконним. З метою відновлення законності та поновлення порушених прав належить визнати незаконним та скасувати цей наказ, а також поновити позивача на роботі. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина 5 статті 235 Кодексу законів про працю України). Стаття 235 Кодексу законів про працю України, передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Так, [PERSON] звільнена 29 квітня 2016 року, а відповідно й її останнім робочим днем було 29 квітня 2016\~\~року. Сумарна кількість робочих днів за весь час вимушеного прогулу складає - 685. Сума втраченого заробітку позивача за період з 30 квітня 2016 року до 29 січня 2019 року становить: 125 грн 42 коп (середньоденна заробітна плата) х 685 робочих днів = 82526 грн 36 копійок. Статтею 23 Цивільного Кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України також передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди. Нормами статті 237-1 Кодексу законів про працю України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 Кодексу законів про працю України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 Кодексу законів про працю України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах\~"[PERSON] проти Люксембургу" (2001 рік),\~"Надбала проти Польщі" (2000 рік), згідно з якими при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на зазначене, враховуючи ту обставину, що комунальним закладом "[PERSON] центральна районна лікарня [PERSON] районної ради" порушено трудові права [PERSON], в зв'язку зі звільненням, через що, був порушений звичайний ритм життя позивача, погіршився стан здоровя (підтверджується даними виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 15 квітня 2016 року), суд вважає обґрунтованою вимогу в частині відшкодування моральної шкоди та наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 5000 гривень. Відповідно до\~статті 19 Конституції України,\~статті 1 Цивільного процесуального кодексу України\~та з урахуванням положення частини четвертої\~статті 10 Цивільного процесуального кодексу України \~вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.\~ Суд вважає, що поновлення порушеного права позивача можливе шляхом визнання незаконним і скасування наказу [PERSON] центральної районної лікарні № 15-ОС від 29 квітня 2016 року про звільнення [PERSON] з посади фельдшера [PERSON] центральної районної лікарні за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (у зв'язку з реорганізацією юридичної особи [PERSON] центральної районної лікарні), поновлення [PERSON] на посаді фельдшера комунального закладу "[PERSON] районна центральна лікарня [PERSON] районної ради", стягнення на її користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2016 року до 29 січня 2019 року в розмірі - 82526 грн 36 коп, без врахування сплати податків та обов'язкових платежів і 5000 грн моральної шкоди. Вимоги ж позивача щодо зобовязання [PERSON] центральної районної лікарні [PERSON] районної державної адміністрації внести до трудової книжки позивача запис про недійсність запису про звільнення під № 13 від 29 квітня 2016 року задоволенню не підлягаю, оскільки [PERSON] центральну районну лікарню [PERSON] районної державної адміністрації, як юридичну особу припинено, а вимога про зобов'язання комунального закладу "[PERSON] центральна районна лікарня [PERSON] районної ради" внести до трудової книжки запис про\~роботу не ґрунтується на вимогах закону. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. Відповідно до\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору,\~з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору за ставкою, розмір якої передбачений\~Законом України "Про судовий збір", а саме 1762 гривень.

Outcome: partial