Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивачка) звернулась до суду із позовом до [PERSON] , (далі - відповідачка), в якому вказала, що [INFO] в соціальній мережі «Facebook» у групі «[INFO]» було розміщено статтю (пост), яку в подальшому було доповнено автором статті. Зміст вказаної статті (посту), а також доповнень до неї висвітлював ситуацію, що склалася під час навчання в умовах карантину в 5-А класі Макарівського НВК «ЗОШ І ступеня - районна гімназія» при вивченні української мови та літератури. Власником акаунту сторінки в соціальній мережі «Facebook» під ім`ям [PERSON] є [PERSON] . Вона ж є й автором статті (посту), а також доповнень до неї, зроблених [INFO] в соціальній мережі «Facebook» у групі «[INFO]» від імені [PERSON] , їй же належить авторство відповідей на коментарі, зроблених до вказаної статті (посту). Ці факти, факти належності [PERSON] акаунта сторінки в соціальній мережі «Facebook» під ім`ям [PERSON] , а також авторство статті (посту), доповнень до неї та відповідей на коментарі, зроблених читачами статті, визнається самою [PERSON] у листі, адресованому Відділу освіти. У дописах, які зроблені [PERSON] , міститься негативна інформація щодо особи вчителя української мови та літератури Макарівського НВК «ЗОШ І ступеня - районна гімназія», яка викладає у 5-А класі, тобто позивача, та яка не відповідає дійсності (недостовірна інформація) і принижує її честь, гідність та ділову репутацію. Так, у первісній статті [PERSON] , подала зміст повідомлення, надісланого в групі месенджера Viber учителем української мови та літератури, тобто позивачки, як такий, що був адресований саме на її адресу. Подавши інформацію саме у такій спосіб, [PERSON] , очевидно, намагалася сформувати у читачів негативний образ учителя української мови та літератури Макарівського НВК «ЗОШ І ступеня - районна гімназія», який викладає в 5-А класі, учителя, поведінка якого є деструктивною, учителя, який не здатний до будь-якого обговорення, учителя, моральні та ділові якості якого є недолугими. Якщо прочитати деякі коментарі до статті (посту), то слід визнати, що саме таке негативне сприйняття образу та особистості вчителя і сформувалось у певної кількості читачів. Утім, наведена [PERSON] інформація у первісній статті (пості), що вчитель, тобто позивачка, звинуватила саме її у «колотнечі», а потім видалилась із групи месенджера Viber, не відповідає дійсності (є недостовірною). Дійсно, у групі месенджера Viber, після тривалого обговорення порядку проведення уроків української мови та літератури під час карантину, позивачка, після того як обговорення в черговий раз повернулося до тих питань, які вже обговорювалися, вказала на те, що «...вдячна тим батькам, які ставилися з розумінням, намагатися допомагати, а не ставили непотрібних питань, заважали працювати в класі, робили колотнечу в класному колективі, а самі ж не проконтролювали дітей виконати завдання, заданих ще до карантину». Проте, як вбачається зі змісту повідомлення, воно не було адресовано [PERSON] .. Воно було адресоване всім батькам, які є учасниками групи. Таким чином, вдавшись до неповного висвітлення подій, які мали місце, [PERSON] виклала у своєму дописі інформацію, яка є недостовірною. Викладена недостовірна інформація сформувала в читачів негативний морально-етичний портрет щодо того вчителя, про якого йшлося в статті, тобто про позивача. На це вказує зміст ряду коментарів, які були зроблені під статтею. Наведене вище твердження принижує людську честь позивача. Надалі, після того як під статтею, авторство якої належить [PERSON] , читачі почали висловлювати свої коментарі щодо описаних подій, [PERSON] , помітивши, що далеко не всі читачі позитивно оцінюють саме її поведінку, почала давати відповіді на деякі коментарі, у яких морально-етичний портрет вчителя, його особисті якості виглядали не просто негативними, а огидними. Так, після того як один із читачів у своєму коментарі дописав про те, що вчитель застосовує пасивну агресію і від такого вчителя треба забирати якомога швидше дитину, оскільки такий вчитель буде стравлювати батьків із незгодними, [PERSON] спочатку схвально відповіла на такий коментар, а далі доповнила свою відповідь словами: «Этот учитель - классный руководитель сразу в 3 классах. Ну де-юре все оформлено правильно (на других учителей), а де-факто она и у нас классный руководитель. Я сначала не понята, как это. Потом выяснилось, что некоторые мамы ходили и просили ее взять наш класс. Что б вот именно она была классным руководителем. Оформили на физрука, но руководит всем она: ведет собрания, классный час и т.д.». Доповнюючи свої дописи недостовірною інформацією про те, що «вчитель є класним керівником одразу у трьох класах» [PERSON] у такий спосіб представляє вчителя в негативному образі. В очах читачів після такого «уточнення» з боку [PERSON] , учитель уже сприймається не просто негативно, а як якесь всюдисуще чудовисько, яке, з огляду на сформований уже раніше негативний морально-етичний портрет, здатен своєю пасивною агресією скалічити життя не одній дитині, пересварити батьків не в одному класі. І це все при тому, що [PERSON] було достеменно відомо про те, що позивачка, крім того, що є класним керівником у 11 класі, є наставником класного керівника 5-А класу. Про той факт, що позивачка є наставником було відомо батькам усіх учнів 5-А класу ще до початку 2019/2020 навчального року. Однак обізнаність і цілковите усвідомлення мого статусу щодо класного керівника 5-А класу не завадило [PERSON] вказувати недостовірну інформацію. Надалі автор посту, відповідачка, активно давала відповіді на коментарі до вказаної статті. Подання інформації саме такого змісту було вкрай важливим, оскільки якби [PERSON] описала ситуацію саме так як вона виглядає насправді, тоді б навряд чи вдалось би досягнути ефекту негативного сприйняття образу вчителя, негативної оцінки його морально-ділових якостей. Отже, згадане вище твердження є таким, що порушує та ганьбить ділову репутацію позивачки. Враховуючи викладене, посилаючись на ст. ст. 32, 34, 68 Конституції України, ст. ст. 201, 297, 299 ЦК України, позивач просила суд: 1) визнати недостовірною наступну інформацію, поширену [PERSON] , як автором статті (посту), що була опублікована [INFO] у соціальній мережі «Facebook» у групі «[INFO]», а також подальших доповненнях до неї та відповідей на коментарі до вказаної статті (посту): Твердження-1 (як таке, що принижує людську честь позивачки): «Учительница отреагировала неожиданно: обвинила меня, что я задаю "зайві питання", создаю "колотнечу"»; Твердженпя-2 (як таке, що принижує ділову репутацію позивачки): «Я Вам даже больше скажу. Этот учитель - классный руководитель сразу в 3 классах. Ну де-юре все оформлено правильно (на других учителей), а де-факто она и у нас классный руководитель. Я сначала не поняла, как это. Потом выяснилось, что некоторые мамы ходили и просили ее взять наш класс. Чтоб вот именно она была классным руководителем. Оформили на физрука, но руководит всем она: ведёт собрания, классный час и т.д.»; Твердження-3 (як таке, що принижує ділову репутацію позивачки): «Спитайте ще, будь ласка, у майбутнього вчителя, чи можна бути класним керівником в трьох класах одночасно, оформлюючи формально керівництво на інших вчителів? Це яким нормативним документом врегульовано?»; Твердження-4 (як таке, що принижує ділову репутацію): «Вчителю вказано на недоречність проведення конкурсів "Найрозумніший" та "Великі перегони" з обмеженням часу.»;? Тверджепня-5 (як таке, що принижує людську гідність): «... отримала особистий лист від вчителя української мови та літератури з вимогою видалити цей пост або спростувати інформацію, наведену в ньому.». 2) зобов`язати [PERSON] , упродовж 3 (трьох) днів спростувати недостовірні твердження, вказані вище, шляхом публікації резолютивної частини рішення у вигляді доповнення до статті (посту), опублікованого [PERSON] [INFO] у соціальній мережі «Facebook» у групі «[INFO]». Ухвалою суду від 10.08.2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачам 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 08.10.2020 року клопотання відповідачки [PERSON] про розгляд даної справи в судовому засіданні з викликом сторін залишено без задоволення. 29.09.2020 року у встановлений судом строк від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити [PERSON] в позові повністю. В обґрунтування відзиву посилалась на те, що її дописи та коментарі є висловлюванням її власної думки та є оціночними судженнями, тобто є висловлюванням, які не містять фактичних даних, це критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. 05.10.2020 року у встановлений судом строк від позивачки [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якому вона просить задовольнити її позовні вимоги з підстав, викладених у прозові та не погоджується з доводами відповідачки, викладеними у відзиві, щодо її висловлювань у формі оціночних суджень і критики, вважаючи, що викладені відповідачкою дописи та коментарі викладені саму у формі тверджень, які місять чітку однозначну інформацію і зміст такої інформації не відповідає дійсності та принижує її людську честь, гідність та ділову репутацію як вчителя. 16.10.2020 року у встановлений судом строк від відповідачки [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, а тому просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , судові витрати покласти на позивачку. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] [INFO] у соціальній мережі «Facebook» у групі «[INFO]» була опублікована стаття (пост), а в подальшому і доповненнях до неї та відповіді на коментарі до вказаної статті (посту), які зокрема містили наступні дописи відповідачки: 1)«Учительница отреагировала неожиданно: обвинила меня, что я задаю "зайві питання", создаю "колотнечу"»; 2) «Я Вам даже больше скажу. Этот учитель - классный руководитель стразу в 3 классах. Ну де-юре все оформлено правильно (на других учителей), а де-факто она и у нас классный руководитель. Я сначала не поняла, как это. Потом выяснилось, что некоторые мамы ходили и просили ее взять наш класс. Чтоб вот именно она была классным руководителем. Оформили на физрука, но руководит всем она: ведёт собрания, классный час и т.д.»; 3) «Спитайте ще, будь-ласка, у майбутнього вчителя, чи можна бути класним керівником у трьох класах одночасно, оформлюючи формальне керівництво на інших вчителів? Це якими нормативним документом врегульовано?»; 4) «Вчителю вказано на недоречність проведення конкурсів "Найрозумніший" та "Великі перегони" з обмеженням часу.»; 5) «... отримала особистий лист від вчителя української мови та літератури з вимогою видалити цей пост або спростувати інформацію, наведену в ньому.». Відповідач у відзиві визнає ті обставини, що дійсно нею був написаний пост у соціальній мережі «Facebook» у групі «[INFO]» та коментарі до нього. Як вбачається з листа позивачки, адресованого відповідачці [PERSON] , вона підтверджує інформацію про те, що батьківський комітет класу, де навчався син [PERSON] пропонував їй стати класним керівником, підтверджує також інформацію, що в подальшому планувала стати й класним керівником в класі, в якому навчається син [PERSON] , крім того позивач підтверджує, що її участь у життя 5-А класу не обмежувалась лише уроками української мови та літератури, більшість частини вільного часу вона разом із класним керівником приділяла формуванню колективу, зорганізовувала дітей, брала участь у батьківських зборах та вирішувала конфлікті ситуації, які поденку виникали у класі. Також, з листа позивача становиться очевидним, що вона не заперечує й те, що виконувала обов`язки класного керівника і за свого чоловіка. В своєму листі позивач пише наступне: «Що ж стосується класного керівництва ще в одному (третьому по рахунку) класі, про яке стверджує [PERSON] , то вважаю, що якщо вже [PERSON] спромоглася добути таку інформацію, гадаю, що мала б знати й про те, що [PERSON] , який є класним керівником 7-А класу, є моїм чоловіком (у разі виникнення такої потреби можу надати копію свідоцтва про шлюб). Чи вправі мені хтось ставити питання: «Маю я право допомагати своєму чоловікові в роботі?».». Останнє, що зазначила у своєму листі позивач «…У зв`язку з цим наполягаю на тому, аби було припинене подальше поширення подібної інформації щодо мене, а щодо тієї інформації, що вже була поширена, зробити спростування.». Як вбачається з листа Відділу освіти, фізичної культури та спорту Макарівської райдержадміністрації №273/01-24 від 08.04.2020 року до Макарівського НВК «ЗОШ І ступеня - районна гімназія», відділ освіти повідомляє, що відповідно до звернення до їх структурного підрозділу, мами 5-А класу [PERSON] , просять адміністрацію закладу освіти переглянути форму дистанційного навчання в 5-А класі з української мови та літератури та не обмежувати час при виконанні завдань, провести службове розслідування щодо ситуації яка склалась у 5-А класі під час дистанційного навчання. Як вбачається з листа Відділу освіти, фізичної культури та спорту Макарівської райдержадміністрації №1.8 від 17.04.2020 року, адресованого [PERSON] у відповідь на її звернення, повідомлено наступне: «…Враховуючи Ваші побажання, до Макарівського НВК «ЗОШ І ступеня - районна гімназія», було надіслано лист про врахування побажання батьків щодо організації дистанційного навчання закладу та зняття обмеження часу на виконання завдань. Розглянувши копії повідомлень з додатку Viber, образ до вчителя не виявлено, Ваші повідомлення мали рекомендаційних характер. Таким чином, вчителю було вказано на недоречність проведення конкурсів «Найрозумніший» та «Великі перегони» з обмеженням часу виконання під час дистанційного навчання». Вирішуючи даний спір, суд керується наступним. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду. Вказаною статтею передбачений також перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, до яких відносяться: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Способи захисту порушеного права в процесуальному законі визначаються як підстава позову, у межах якої суд розглядає справу, що знаходить своє відображення у принципі диспозитивності цивільного процесу, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також згідно вказаної норми учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Спеціальним Законом, який регулює відносини між учасниками справи є ЦК України, згідно ст. ст. 297, 299 якого, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, та ділової репутації. Кожен має право на повагу до його гідності та честі, та право на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Також згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За змістом ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 302 ЦК України, ст. 5 ЗУ «Про інформацію» кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Так, зі змісту статей 269, 270 ЦК України вбачається, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а на підставі статті 299 ЦК України - фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. З наведених норм права вбачається, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Виходячи з положень статей 16 та 277 ЦК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Відповідно до абзацу першого п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п. 18 Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, як чітко вбачається зі змісту п. 18 Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 саме на позивача покладається обов`язок по доказуванню факту поширення інформації відповідачем, а також того, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Так, відповідно до абзацу другого п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» дійсно ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно з ч. 2 ст. 30 зазначеного Закону оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, роз`яснив судам, що відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Факт поширення відповідачем спірної інформації у формі посту у соціальних мережі та коментарів до нього не заперечується відповідачем, а відтак не потребує доказуванню. Поряд з тим, зважаючи на зміст спірної інформації загалом, зважаючи на стилістику написання в цілому, суд вважає, що відповідач висловив свої оціночні судження щодо поведінки позивача. Щодо Твердження-1, яке позивач вважає таким, що принижує її людську честь: «Учительница отреагировала неожиданно: обвинила меня, что я задаю "зайві питання", создаю "колотнечу"». У відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що дане висловлювання, написане нею, є вираженням її особистої думки на допис позивача «... Я дуже вдячна тим батькам, які ставилися з розумінням, намагалися допомагати, а не ставили постійних непотрібних питань, заважали працювати, робили колотнечу в класному колективі, а самі ж не проконтролювали дітей виконати завдання, завданих ще до карантину...», яке відповідач сприйняла на свою адресу. Суд погоджується в даному випадку з доводами відповідача, та вважає, що даний вислів є критичним отіненням відповідачкою суджень позивача та не містить фактичних даних, тобто інформації яку можна оцінити на предмет достовірності. Щодо Твердження-2, яке позивач вважає таким, що принижує її ділову репутацію: «Я Вам даже больше скажу. Этот учитель - классный руководитель стразу в 3 классах. Ну де- юре все оформлено правильно (на других учителей), а де-факто она и у нас классный руководитель. Я сначала не поняла, как это. Потом выяснилось, что некоторые мамы ходили и просили ее взять наш класс. Чтоб вот именно она была классным руководителем. Оформили на физрука, но руководит всем она: ведёт собрания, классный час и т.д.». Таким чином відповідачкою була висловлена критична оцінка ситуації з виконання обов`язків класного керівника, що склалася в школі, в якій навчається її син. В цьому вислові відповідачка зазначала, що саме позивач виконує більшість обов`язків класного керівника. Суд погоджується з доводами відповідачки, що в своєму листі, який позивач направила відповідачці, вона підтверджує інформацію про те, що батьківський комітет класу, де навчався син [PERSON] пропонував їй стати класним керівником, підтверджує також інформацію, що в подальшому планувала стати й класним керівником в класі, в якому навчається син [PERSON] , крім того позивач виконувала більшість обов`язків, які, має виконувати класний керівник, а саме повідомляла про батьківські збори та проводила їх, возила дітей на екскурсії, саме їй повідомляли про відсутність дітей, тобто не здійснювала «наставництво», а виконувала всі ці обов`язки особисто (копії повідомлень у групі в Viber «5-А "[INFO]"» додаються). З листа позивача становиться очевидним, що вона не заперечує й те, що виконувала обов`язки класного керівника і за свого чоловіка. В своєму листі позивач пише наступне: «Що ж стосується класного керівництва ще в одному (третьому по рахунку) класі, про яке стверджує [PERSON] , то вважаю, що якщо вже [PERSON] спромоглася добути таку інформацію, гадаю, що мала б знати й про те, що [PERSON] , який є класним керівником 7-А класу, є моїм чоловіком (у разі виникнення такої потреби можу надати копію свідоцтва про шлюб). Чи вправі мені хтось ставити питання: «Маю я право допомагати своєму чоловікові в роботі?».». Поряд з тим відповідно до ст. 30 Кодексу законів про працю України, в яка встановлює, що працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством. Підстав та можливості виконання посадових обов`язків дружиною замість чоловіка законодавством не передбачено. Тому відповідач, вважає, що має підстави для критики цієї ситуації. Як зазначено в Постанові Верховного суду від 06 березня 2019 року у справі № 545/3721/15-ц, право на власне тлумачення обставин справи є виявом реалізації конституційного права на свободу думки, свободу слова та вільне вираження своїх поглядів та переконань. Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Щодо Твердження-3, яке позивач вважає таким, що принижує її ділову репутацію: «Спитайте ще, будь-ласка, у майбутнього вчителя, чи можна бути класним керівником у трьох класах одночасно, оформлюючи формально керівництво на інших вчителів? Це яким нормативним документом врегульовано?». Це висловлювання здійснене у формі питання, та не може бути витлумачене як таке, що містить фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири), а саме сатири. Щодо Твердження-4, яке позивач вважає таким, що принижує її ділову репутацію: «Вчителю вказано на недоречність проведення конкурсів "Найрозумніший" та "Великі перегони" з обмеженням часу.». Відповідачкою був отриманий лист Відділу освіти, фізичної культури та спорту Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 17.04.2020 року № Л.8, останнім реченням четвертого абзацу якого зазначено «... Таким чином, вчителю було вказано на недоречність проведення конкурсів «Найрозумніший» та «Великі перегони» з обмеженням часу виконання під час дистанційного навчання» (копія листа Відділу освіти, фізичної культури та спорту Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 17.04.2020 року № Л.8 додається). Крім того в листі Відділу освіти, фізичної культури та спорту Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 08.04.2020 року № 273/01-24, адресованому Макарівському НВК «ЗОШ І ступеня - районна гімназія», копію якого надала сама позивач в першому абзаці зазначено: «Відділ освіти, фізичної культури та спорту Макарівської районної державної адміністрації повідомляє, що відповідно звернення до нашого структурного підрозділу, мами учня 5-А класу [PERSON] , просимо адміністрацію закладу переглянути форму дистанційного навчання в 5-А класі з української мови та літератури та не обмежувати час при виконанні завдань». За таких обставин, ця інформація не може бути визнана недостовірною. Щодо Твердження-5, яке позивач вважає таким, що принижує її людську гідність: «... отримала особистий лист від вчителя української мови та літератури з вимогою видалити цей пост або спростувати інформацію, наведену в ньому.». Поряд з тим, позивач додає до позовної заяви лист, адресований нею відповідачці, який містить наступне «…У зв`язку з цим наполягаю на тому, аби було припинене подальше поширення подібної інформації щодо мене, а щодо тієї інформації, що вже була поширена, зробити спростування.», тож за таких обставин, ця інформація не може бути визнана недостовірною. З огляду на вищевикладене, висловлення оціночних суджень особою (в даному випадку відповідачем) щодо іншої особи та її поведінки, тобто позивача, не може слугувати підставою для притягнення цієї особи (відповідача) до цивільно-правової відповідальності, у разі незадоволення (несхвалення) адресатом змістом та/або формою такого висловлювання. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача. Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача 5000 грн., судових витрат на професійну правничу допомогу, суд керується наступним. Розмір витрат на правову допомогу входить до предмету доказування у справі та має бути підтверджений належними та допустимими доказами, зокрема, актом виконаних робіт, квитанціями, прибутковими касовими ордерами тощо. Так, відповідачкою надано суду копію Договору №09141-20 про надання правової допомоги від 14.09.2020 року, укладеного між нею та адвокатом Ждановою М.О., копію свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю, рахунок на оплату №4 від 22.09.2020 року та довідку №09141-20/1 від 22.09.2020 року. Проте, рахунок на оплату та згадана довідка не є належними доказами на підтвердження фактичної оплати коштів, крім того відсутній акт виконаних робіт. Таким чином, дані витрати не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому у їх стягненні з позивача на користь відповідача слід відмовити. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed