Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належною позивачеві на праві власності квартирою № 4 по вул. Леніна, 46, смт\~Семенівка Полтавської області, обґрунтовуючи позовні вимоги перешкоджанням із 1993 року [PERSON] у користуванні вказаною квартирою, яка належить позивачеві на праві власності, шляхом встановленням нових замків у двері, не допуском позивача для проживання у квартирі. Ухвалою суду від 23.02.2016 до участі у справі як співвідповідача залучено [PERSON] як особу, яка зареєстрована і проживає у спірній квартирі, у т.ч. з огляду на думку представника [PERSON] [PERSON] що саме [PERSON] (онук [PERSON]) є належним відповідачем у справі (т. 1, а.с. 31, 32). [PERSON][PERSON] вимоги позову підтримав, пояснив, що у 1988 році виїхав з квартири [ADDRESS], почав проживати зі своєю другою дружиною ([PERSON]) по вул. Островського, 64, з якою зійшовся у 1981 році. Після смерті другої дружини у 2010 році вирішив повернутися проживати у квартиру, яка є власністю позивача після приватизації, він має там зареєстроване місце проживання, йому дали цю квартиру як комунальну у 1964 році. Проти вселення позивача його син [PERSON] не заперечував, повідомив, що має закінчити до осені ремонт у іншій квартирі, у яку потім переїде зі своєю сім'ю. Після цього позивач з 2010 року не може вселитися у свою квартиру № 4 і жити там, цьому перешкоджає [PERSON]. Позивач змушений проживати з онукою своєї дружини у смт Семенівка, вул. Островського (Соборна), 64. [PERSON] стояв із сім'єю на черзі на квартиру на сахзаводі та очікував отримання квартири від заводу. [PERSON] позивача [PERSON] додатково пояснив, що позивач є особою похилого віку, він власник спірної квартири. Відповідачі протиправно не впускають позивача жити у його власність, яка також є зареєстрованим місцем проживання позивача. [PERSON][PERSON] проти позову заперечував повністю, вважав, що квартира нечесно одноосібно приватизована батьком ([PERSON]), квартира була "віддана" батьками позивача відповідачеві [PERSON] і його сім'ї. Перешкоди у проживанні позивачеві не чиняться, він заходив у квартиру, йому давали постійно поїсти тощо. [PERSON][PERSON] проти позову заперечував, пояснив, що [PERSON] не чиняться перешкоди у вселенні в квартиру, але позивач бажає туди вселитися і потім продати квартиру. У березні 2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до Семенівського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON], Семенівської селищної ради Семенівського району Полтавської області про визнання свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] недійсним, скасування розпорядження органу приватизації, скасування державної реєстрації права власності на вказану квартиру. Позов обґрунтовано тим, що спірну квартиру у 1962 році отримала мати позивача [PERSON] [PERSON] ([INFO]), вона ж дружина [PERSON], яка померла до приватизації. У 1979 році [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] та вони зареєструвалися у спірній квартирі. У 1980 і 1987 роках у [PERSON] та [PERSON] народилися сини [PERSON] і [PERSON], які також були зареєстровані у спірній квартирі. У травні 1985 року [PERSON] (батько позивача [PERSON]) та його друга дружина ([PERSON]/Чирва) по добрій волі та з власної ініціативи залишили спірну квартиру для проживання позивачів [PERSON] і [PERSON], якому на той час було 4,5 роки для постійного проживання з реєстрацією. У 1993 році поміж усіма користувачами квартири була досягнута домовленість про приватизацію квартири. Позивачі вважають, що як наймачі і члени сімї відповідача [PERSON] (батька, свекра, діда) мали право на приватизацію квартири. [PERSON][PERSON] сказав, що вони усі (4 позивачі та відповідач [PERSON]) стали власниками квартири. Про приватизацію квартири [PERSON] на одну особу лише на себе позивачі взнали у лютому 2016 року, коли [PERSON] предявив позов про його вселення у спірну квартиру. З цих підстав просили поновити строк звернення до суду та задоволити позов у повному обсязі. Ухвалою суду від 22.04.2016 другий позов обєднано в одне провадження з першим (т. 1, а.с. 137). [PERSON][PERSON] вимоги позову підтримав повністю, пояснив, що [PERSON] свідомо приховав від 4-х позивачів одноосібну приватизацію ним квартири, ця квартира є власністю сімї позивачів (4-х осіб). З невідомих причин до органу приватизації [PERSON] були подані недостовірні документи. Жоден із 4-х позивачів не знав про одноосібну приватизацію житла [PERSON], взнали про це лише з позову про вселення на початку 2016 року. [PERSON][PERSON] вимоги позову підтримав пояснив, що на час приватизації йому було 5 років, раніше не знав, що квартира приватизована з порушенням його прав. [PERSON] позивача [PERSON] [PERSON] підтримала позов повністю, пояснила, що на час приватизації квартири у ній були зареєстровані 5 осіб, які й мали стати власниками спірної квартири. Наголосила, що надані селищною радою документи щодо приватизації спірної квартири містять численні суперечності та недоліки: різні підписи одних і тих самих осіб, відсутнє ПІБ їх упорядників, не містять дат тощо, відсутнє рішення про приватизацію квартири. На час приватизації спірної квартири у ній проживали і були зареєстровані 4\~позивачі, що підтверджується наданими позивачами документами, у т.ч. довідками селищної ради. Про незаконність приватизації позивачі взнали на початку 2016 року лише з позову [PERSON] про його вселення у квартиру. Наголосила на не пропуску строку позовної давності та/або необхідності поновлення його судом. [PERSON][PERSON] звернувся до суду із заявою від 07.03.2017, якою стверджував, що на час приватизації квартири у ній було зареєстровано 5 осіб 4-ро позивачів і відповідач [PERSON]. Право на приватизацію належить наймачеві ([PERSON]) та членам його сімї (4-м позивачам), а тому приватизація квартири одноособово [PERSON] є незаконною; надані селищною радою документи щодо приватизації не можуть братися до уваги, оскільки не містять підписів уповноважених осіб, дати, номеру; довідка про склад сімї та прописку не містить відомостей про дату видачі та особу, яка її видала; просив поновити строк звернення до суду; просив розглядати справу за його відсутності та відсутності представника [PERSON] (т. 2, а.с. 73, 74). [PERSON][PERSON], [PERSON], [PERSON] заявою від 07.03.2017 просили розглянути справу за їх відсутності, наполяганні на позовних вимогах (т. 2, а.с. 75). [PERSON][PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], представник [PERSON] у судове засідання 07.03.2017 не з'явилися, надали копії паспортів позивачів. [PERSON][PERSON] проти позову заперечував повністю, пояснив, що отримав спірну комунальну квартиру разом зі своєю першою дружиною, дружина померла до приватизації. Щодо приватизації складав та надавав документи, які його запитували відповідні представники органу приватизації. Усіма було погоджено приватизацію саме на нього одного, 4-ро позивачів не були зареєстровані у квартирі, стояли на іншій квартирній черзі. Документи на квартиру постійно були і продовжують перебувати у розпорядженні позивача [PERSON], усі позивачі, у т.ч. повнолітні на час приватизації [PERSON] і його дружина [PERSON], достовірно знали і знають, що квартира приватизована одноособово [PERSON] у 1993 році. У письмовому запереченні на позов (т. 1, а.с. 129-132) [PERSON] також вказав, що право на приватизацію мають лише прописані у житлі особи, 4-ро позивачів не були прописані у квартирі у 1993 році, прописку мав лише [PERSON], позивачі на час приватизації були прописані у гуртожитку, перебували на квартирній черзі для отримання державного житла. Надані позивачами довідки не підтверджують їх прописку і проживання у квартирі. Наголошено на введенні в оману суду щодо дійсних намірів 4-х позивачів: заздалегідь до приватизації позивачі виписалися із квартири, прописалися у гуртожитку щоб надалі отримати інше житло і приватизувати його. [PERSON][PERSON] [PERSON] підтримав заперечення щодо позову, пояснив, що на час приватизації позивачі не були зареєстровані у спірній квартирі, не заперечували щодо одноосібної приватизації квартири, можливо існувала певна домовленість між ними з метою збереження права на отримання іншого житла позивачами з подальшою його приватизацією. Також вказав, що позивачами пропущено строк позовної давності, їх пояснення щодо необізнаності з документами на квартиру є недостовірними. Документи на квартиру постійно були у їх розпорядженні, їх вони надавали під час укладення договорів щодо електро- і газопостачання, прописки і виписки онуків [PERSON] ([PERSON] і [PERSON]) тощо. Позивачі тривалий час жили у квартирі, беззаперечно бачили усі документи на квартиру, де є відмітка про [PERSON] як одноосібного власника приватизованої квартири. [PERSON] Семенівської селищної ради [PERSON] проти позову заперечувала, пояснила, що приватизацію здійснено у 1993 році на основі поданих та наявних у неї оригіналів документів. У них вказано, що зареєстрованим жителем і єдиним мешканцем квартири був лише [PERSON], позивачі у квартирі не жили. Приватизацію підтверджено відповідним свідоцтвом, з невідомих причин рішення про приватизацію не збереглося, але на його існування вказує свідоцтво про право власності на квартиру. Свідоцтво зареєстровано у БТІ. Домова книжка спірної квартири також вказує, що єдиним її власником є [PERSON], у ній є відмітки про проживання і реєстрацію лише позивача, а двох його онуків позивачів [PERSON] і [PERSON] значно пізніше після приватизації квартири. Вказала на пропуск позивачами строку позовної давності. Вислухавши пояснення позивачів і відповідачів, їх представників, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] до паспорта [PERSON] (т. 1, а.с. 3), [PERSON], який народився у 1936 році, із 08.08.1980 прописаний у квартирі № 4, вул. Леніна (Незалежності), 46, смт Семенівка, Полтавської області. Згідно даних домової книги вказаної квартири (т. 1, а.с. 6-10) [PERSON] прописаний у ній з 08.08.1980. Наразі у квартирі не проживає, право користування житлом не втратив, відповідно до свідоцтва про право власності від 25.05.1995 є її власником (т. 1, а.с. 4). [PERSON] користується квартирою №\~4, [PERSON] має у ній зареєстроване місце проживання і користується нею. [PERSON][PERSON] у вказану квартиру перешкоджає [PERSON]. [PERSON] не заперечує щодо вселення свого діда [PERSON] у квартиру, але [PERSON] вселитися не може. Пунктом 33 "Положення про паспортну систему СРСР", затвердженого Постановою РМ\~СРСР № 677 від 28.08.1974 передбачалося, що форми заяв на прописку, карток прописки, адресних листків, домових книг та інших документів щодо прописки, реєстрації та виписки встановлюється Міністерством внутрішніх справ СРСР. Бланки заяв і інших документів на прописку, реєстрацію і виписку видаються громадянам безкоштовно. За домові книги стягується плата у розмірах їх фактичної вартості. За своїм призначенням і змістом домова книжка є обліковим документом, який постійно перебуває у розпорядженні власника квартири. Саме у ній органи міліції на підставі відповідних документів (заяв власників, талонів прибуття, талонів вибуття, ордерів про надання житла тощо) ставили відповідні відмітки про прописку / виписку (реєстрацію / зняття з реєстрації) осіб, які надалі дублювалися у паспортах, облікових формах паспортної служби, паспортистів ЖЕКів тощо. Саме на підставі та у чіткій відповідності із записами домової книжки, реєстрами органи місцевого самоврядування, органи міліції, паспортисти ЖЕКів могли і були зобовязані складати довідки про склад сім'ї, довідки про прописаних (зареєстрованих) та/або проживаючих у житлі громадян. У домовій книжці спірної квартири є відмітки органу внутрішніх справ (паспортної служби Семенівського райвідділу міліції) про прописку: - [PERSON], який народився у 1980 році, у квартирі з 22.08.1987 по 09.09.1998, з 21.03.2002 по 28.09.2010. На такі ж періоди прописки вказує його паспорт (т. 2, а.с. 79); - [PERSON], який народився у 1987 році, у квартирі з 30.01.2004. На таку ж дату реєстрації вказує його паспорт (т. 2, а.с. 78). Домова книжка не містить жодних відомостей про проживання та/або прописку (реєстрацію) у ній двох інших позивачів [PERSON] і [PERSON]. Відсутні відмітки про їх прописку або реєстрацію у спірній квартирі також у їх паспортах (т. 2, а.с. 76, 77). [PERSON][PERSON] містить відмітку про її реєстрацію із 22.05.1995 у [ADDRESS], а щодо [PERSON] із 16.04.1999 у цій же квартирі. Відмітки про більш ранні зареєстровані місця проживання у їх паспортах відсутні. [PERSON] селищної ради пояснила, що вул. Космонавтів, 17/1 було гуртожитком. [PERSON][PERSON] (т. 2, а.с. 78) містить відмітку про його реєстрацію у спірній квартирі з 30.01.2004. На окрему увагу заслуговує те, що з 12.02.2013 [PERSON] і [PERSON] зареєстровані у квартирі № 8, вул. Леніна (Незалежності), 46, смт Семенівка, Полтавської області (т. 2, а.с. 76, 77), тобто їх зареєстроване місце проживання квартира № 8, а спірна квартира має № 4 та розташована у тому ж самому будинку, під'їзді, поверхом вище. Зі свідоцтва про право власності на житло від 25.05.1993 (т. 1, а.с. 4) вбачається, що воно складене органом приватизації Семенівської селищної ради щодо квартири № 4 по вул. Леніна, смт Семенівка, належить на праві приватної власності [PERSON], свідоцтво складено згідно з розпорядженням (наказом) від 19.05.1993 №\~2. Квартира зареєстрована 25.05.1993 у Лубенському МБТІ за № 2237, що за чинним у 1993 році законодавством свідчило про виникнення права власності на обєкт нерухомого майна двокімнатну житлову квартиру за [PERSON]. У архівному відділі Семенівської РДА не знайдено рішення про приватизацію житла [ADDRESS], на ім'я [PERSON] (т. 2, а.с. 86), у списку квартир, які приватизовані станом на 01.08.1993 є квартиронаймач [PERSON] щодо спірної квартири (т. 2, а.с. 85). Особи, які беруть участь у справі, ствердили, що свідоцтво від 25.05.1993 стосується саме спірної квартири № 4. Домова книга спірної квартири також містить штамп Лубенського КП МБТІ про житлову площу вказаної квартири на 25.05.1993 за даними інвентаризації на підставі свідоцтва про право власності та перебуває у користуванні [PERSON]. Орган БТІ не відобразив будь-яких інших осіб, у користуванні яких перебувала квартира, хоча штамб БТІ передбачає такий реквізит (т. 1, а.с. 10). Дати видачі свідоцтва і його реєстрації у БТІ однакові 25.05.1993. Приватизація спірної квартири здійснена на основі заяви [PERSON], до якої, як вказано у заяві, додано довідку про склад сім'ї та займані приміщення і документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанні у власність (т. 2, а.с. 80). Довідка містить відтиск печатки Семенівського комбінату комунальних підприємств та підпис його керівника. Довідка про склад сім'ї квартири № 4 вул. Леніна смт Семенівка вказує, що єдиною прописаною і проживаючою особою у спірній двокімнатній квартирі є [PERSON] (т. 2, а.с. 84). Довідка про склад сім'ї містить відтиск печатки Семенівського комбінату комунальних підприємств та підпис його керівника. Документом щодо пільг [PERSON] є посвідчення до медалі "Ветеран праці" (т. 2, а.с. 82, 83), нотаріальна копія якого зроблена 25.05.1993. У справі є розрахунок площі квартири, що приватизується (т. 2, а.с. 81). Розрахунок затверджено розпорядженням від 19.05.1993 № 2, у розрахунку вказано на існування пільг у [PERSON] як ветерана праці, на одного мешканця квартири. Слід звернути увагу, що дата нотаріального засвідчення копії посвідчення медалі [PERSON], дата видачі свідоцтва про право власності на житло і дата первинної інвентаризації спірної квартири органом БТІ співпадають 25.05.1993. Відтак у справі поза розумним сумнівом встановлено виникнення права власності на спірну квартиру існування рішення органу приватизації, реєстрація квартири як обєкта права власності у БТІ. Щодо кола осіб, які мали право на приватизацію квартири. Чинною на час приватизації ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачалося, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об'єктів приватизації належать, зокрема, квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму (ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону). Частинами 1-3 ст. 5 вказаного Закону передбачалося таке: Якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім'ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату грошима або цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств. Сума доплати визначається добутком надлишкової загальної площі на відновну вартість одного квадратного метра з урахуванням коефіцієнта споживчої якості квартири (будинку). Статтею 64 Житлового кодексу УРСР передбачалося, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. У справі встановлено, що [PERSON] на час приватизації фактично проживав у іншому житлі, відтак не вів спільного господарства ні зі своїм сином, ні з його дружиною, ні з онуками 4-ма позивачами за другим позовом. Не ведення спільного господарства не залежить від місця проживання 4-х позивачів. 18.07.1994 [PERSON] сплатив Семенівській селищній раді 3400,00 грн за приватизацію квартири (т. 2, а.с. 59), тобто сплатив вартість надлишкової загальної площі квартири, право власності на яку виникло 25.05.1993. Пунктом 5 "Узагальнення судової практики розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків" від 12.01.2017 № 9-48/0/4-17, складеним Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вказано, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Отже, ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: - здійснення приватизації уповноваженими на це органами; - згода всіх повнолітніх членів сімї; - постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; - згода тимчасово відсутніх членів сімї, за якими зберігається право на житло. [PERSON] до статей 1, 3, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Другою умовою для проведення приватизації житла є обовязкове постійне проживання осіб у житлі, яке підлягає приватизації. При розгляді справ цієї категорії слід враховувати правовий висновок Верховного Суду України щодо співвідношення факту реєстрації і проживання у житлі, викладений у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12, який полягає у тому, що відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 "Про приватизацію державного житлового фонду" наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст. 29 ЦК, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК\~УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Аналогічну норму містить пункт 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого\~наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. При цьому пунктами 18, 19 цього Положення визначено порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні \~у довідці про склад сімї, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сімї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. З аналізу положень законодавства можна зробити висновок, що у разі приватизації житла, у якому постійно проживають на законних підставах також неповнолітні діти, потрібна письмова заява їх законного представника щодо згоди на приватизацію з урахуванням інтересів неповнолітніх. Проблемним є питання щодо можливості оскарження законності приватизації житла, здійсненої батьками у разі, коли вони доводять її необхідність для дітей, однак діти після досягнення повноліття з цим не згодні. Водночас, оскільки відповідно до положень чинного законодавства не передбачена необхідність письмової згоди неповнолітньої особи, а достатньо тільки згоди батьків, то є сумніви стосовно можливості визнання недійсним вказаного правочину, у звязку із тим, що немає порушення законодавства в момент вчинення правочину, а згоди на приватизацію від органу опіки та піклування при приватизації також не передбачено. Як розяснено у п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12\~квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п. 15\~постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~також розяснив, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Також відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Законодавство про приватизацію житла визначає право громадян України приватизувати займане ними житло один раз. Передбачається також, що кожен громадянин України у разі, коли частка житла, яка приватизується, менша за встановлену норму, одержить компенсацію у вигляді житлових чеків. Ці чеки громадянин України може використати для приватизації як житла, так і частки майна державних підприємств або земельного фонду. У порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд пропонував 4-м позивачам надати докази здійснення або не здійснення ними права на приватизацію житла, чого зроблено не було. Відтак суд самостійно не витребовував такі докази без клопотання осіб, які беруть участь у справі, що було б прямим порушенням ЦПК України та змагальності сторін, не вивчав обставини щодо можливої реалізації ними права на приватизацію іншого житла, неодноразової зміни місць прописки і проживання, на що вказував [PERSON] (служба у м. Лубни, черга у гуртожитку тощо) та, можливо, постановлення окремої ухвали з цих питань з метою перевірки правомірності приватизації можливо приватизованого ними житла тощо. [PERSON] до паспорта [PERSON] (т. 1, а.с. 3), [PERSON], який народився у 1936 році, із 08.08.1980 прописаний у квартирі № 4, вул. Леніна (Незалежності), 46, смт Семенівка, Полтавської області. Згідно даних домової книжки вказаної квартири (т. 1, а.с. 6-10) [PERSON] прописаний у ній з 08.08.1980. У справі відсутні належні і достатні докази прописки та/або проживання позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у спірній квартирі на час її приватизації. Так, у домовій книжці спірної квартири є відмітки органу внутрішніх справ (паспортної служби Семенівського райвідділу міліції) про прописку: - [PERSON], який народився у 1980 році, у квартирі з 22.08.1987 по 09.09.1998, з 21.03.2002 по 28.09.2010. На такі ж періоди прописки вказує його паспорт (т. 2, а.с. 79). - [PERSON], який народився у 1987 році, у квартирі з 30.01.2004. [PERSON][PERSON] та [PERSON] 09.12.2004 укладено договір щодо прописки [PERSON], як онука [PERSON], у спірній квартирі; договір зареєстровано у виконкомі Семенівської селищної ради 30.01.2004 (т. 2, а.с. 60). Як наслідок, паспорт [PERSON] (т. 2, а.с. 78) містить відмітку про його реєстрацію у спірній квартирі з 30.01.2004. Дати прописки свідчать, що нас їх вчинення [PERSON] та [PERSON] вже були повнолітніми, з того часу пройшло більш як три роки (строки позовної давності), які слід рахувати, відповідно, з 1998 та 2004 років. Домова книжка не містить будь-яких вказівок про проживання та/або прописку (реєстрацію) у ній двох інших позивачів [PERSON] і [PERSON]. Відсутні відмітки про їх прописку або реєстрацію у спірній квартирі також у їх паспортах (т. 2, а.с. 76, 77). Суд наголошує, що паспорт [PERSON] містить відмітку про її реєстрацію з 22.05.1995 у [ADDRESS], а паспорт [PERSON] з 16.04.1999 у цій же квартирі. [PERSON][PERSON] про постійне проживання його сім'ї з 1985 року у спірній квартирі, у т.ч. у заяві (т. 1, а.с. 221), є безпідставним. [PERSON] 4-х позивачів вказують на неодноразову зміну ними місць проживання з 1993 року (т. 2, а.с. 76-79). Суд відхиляє як доказ їх прописки на час приватизації довідку з місця проживання про склад сім"ї і прописку від 06.12.1985 (т. 1, а.с. 87), довідку від 22.01.1988 (т. 12, а.с. 91), лист від 23.02.1989 (т. 1 а.с. 92), оскільки приватизація здійснена значно пізніше у\~травні 1993 року, а вказані документи встановили певні обставини на час їх видачі. Більш того, довідки не відображають відповідні дані домової книжки спірної квартири про не прописку і не проживання у ній [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Суд відхиляє як доказ зареєстрованого і фактичного місця проживання позивачів надані ними лікарські документи, оскільки вони, щонайменше, заповнюються зі слів пацієнтів або, у разі їх малоліття, батьків таких дітей (т. 1, а.с. 88-90). Інші надані позивачами документи також датовано задовго до приватизації та значно пізніше її проведення (поштові листівки, довідки про склад сімї, амбулаторні карти, договори щодо житлово-комунальних послуг тощо т. 1 а.с. 93-106), вони суперечать первинному документу домовій книзі тощо. Суд зазначає, що пояснення 4-х позивачів про необізнаність про дату і обставини приватизації, порушення прав двох неповнолітніх дітей під час приватизації, не обізнаність про одноосібну приватизацію спірної квартири не доведено належними засобами доказування щонайменше з тих підстав, що: - [PERSON] пояснював, що з 1985 року постійно жив у квартирі разом зі своєю дружиною [PERSON] і синами [PERSON] і [PERSON]. Відтак, у разі достовірності таких фактів, поза розумним сумнівом, "повз нього і дружину не могло" пройти питання про приватизацію квартири його батьком [PERSON], який на час приватизації жив у іншому будинку; - протягом усього часу документи на квартиру, у т.ч. свідоцтво і домова книга, перебували у володінні і користуванні [PERSON] і [PERSON], які є батьками [PERSON] і [PERSON]; - [PERSON] і [PERSON] прописувалися у квартирі, жили у ній протягом певного часу, виписувалися з неї, тому поза розумним сумнівом бачили щонайменше штамп у домовій книзі про одноосібного власника квартири [PERSON] з 25.05.1993; - укладаючи 30.08.2002 договір про надання послуг теплопостачання щодо спірної квартири (т. 1, а.с. 101), [PERSON], як споживач за договором, не могла не надати до ВМФТГ "Лубнитеплоенерго" правовстановлюючий документ на квартиру. Надання такого документа є однією із підстав укладення відповідного договору. У договорі вказано на 4-х мешканців мабуть усіх 4-х позивачів; - укладаючи 10.01.2006 договір про надання послуг постачання холодної води і водовідведення щодо спірної квартири (т. 1, а.с. 100), [PERSON], як споживач за договором, не міг не надати ДП "Комунсервіс" правовстановлюючий документ на квартиру. Надання такого документа є однією із підстав укладення відповідного договору; - на такі ж обставини вказує ініціювання [PERSON] підключення газопостачання квартири 17.10.2006 (т. 1, а.с. 102); - станом на 07.03.2008 [PERSON] жила у спірній квартирі без реєстрації, на що вказує довідка Семенівської селищної ради № 896 від 07.03.2008 (т. 1, а.с. 103); - [PERSON] і [PERSON], прописуючись і виписуючись зі спірної квартири, вже були повнолітніми, бачили документи щодо власника, у т.ч. домову книгу, я якій стояли відповідні відмітки паспортної служби; - [PERSON] живе у квартирі; - тощо. Виходячи з аналізу змісту Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Місцем проживання дитини до девяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. [PERSON] до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України). Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1 ст. 405 ЦК України). Статтями 71, 75, 80 ЦК УРСР, який був чинним на час приватизації спірної квартири передбачалося, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (ч.ч. 1, 4 ст. 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок що: - перший позов підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] є власником спірної квартири, має у ній зареєстроване місце проживання та не може туди вселитися через перешкоджання цьому [PERSON] та [PERSON]; - другий позов не підлягає задоволенню через не доведення порушень під час приватизації спірної квартири у частині кола осіб, які мали право на її приватизацію; - у разі іншої оцінки обставин справи та висновку про порушення прав 4-х позивачів щодо невключення їх до кола осіб, які мали б приватизувати спірну квартиру, у позові також слід відмовити через сплив строку позовної давності, про який заявлено відповідачами [PERSON] і Семенівською селищною радою. Суд вказує на можливе існування ознак зловживання процесуальними правами з боку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], численні неявка яких у судові засідання, їх клопотання про відкладення розгляду справи через відрядження, відпочинок, стан здоров'я, неотримання судових викликів обєктивно обумовили не вирішення судом справи у розумний строк. Також заслуговує на увагу досить похилий вік [PERSON] він народився у 1938 році. На підставі викладеного,

Outcome: approved