Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

Позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з Відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 22.10.2010 року, сума якої складає 12196,30 грн. та судові витрати у справі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.10.2010 року між ними та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 3500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Взятих на себе зобов'язань відповідач не виконує, у зв'язку з чим, станом на 21.01.2018 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 12196,30 гривень. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив їх задовольнити та у разі неявки відповідача постановити у справі заочне рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутності, клопотання про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивача та відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд вважає можливим провести розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції Україниє частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 22.10.2010 року між сторонами у справі укладено договір № б/н, відповідно до якого Відповідач отримав кредит у розмірі 3500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Судом встановлено, що при укладенні 22.10.2010 року договору між позивачем та відповідачем останній надав згоду, що заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку" складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, засвідчивши його своїм підписом (а.с. 8-9). Згідно з ст.ст. 526, 530, 599 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином . Зі змісту статей 626, 638 ЦК України слідує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що відповідає положенням ст. 628 ЦК України. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Однак, Відповідач істотно порушив умови договору, своєчасно не сплативши чергові платежі. Згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Договір є обов'язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). У порушення вищевказаних норм закону та умов договору відповідач зобов'язання вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки. Відповідно до вказаного договору надання кредиту, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, останній має сплатити пеню у розмірі 1 % від суми простроченого платежу (а.с.9) У порушення діючого законодавства та Умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав і станом на 21.01.2018 року позивач просить суд стягнути з відповідача: 1670,19 грн. - тіло кредиту; нараховано відсотків за користування кредитом - 3016,03 грн., нараховано пені - 6453,11 грн., штраф (фіксована частка) - 500,00 грн., штраф (процента складова) - 556,97 грн.. Отже, загальна сума заборгованості, яку позивач просить суд стягнути з відповідача становить 12196,30 грн.. Оскільки при дослідженні письмових доказів, які містяться в матеріалах вказаної цивільної справи, встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно не виконав зобов'язання за кредитним договором № б/н від 22.10.2010 року, тому вимоги позивача ПАТ КБ «ПриватБанк" щодо стягнення з відповідача заборгованості 1670,19 грн. - тіло кредиту; по відсоткам за користуванням кредитом - 3016,03 грн., штрафу (фіксована частка) - 500,00 грн. є обґрунтованими, підтвердженими поданими доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Однак, суд не може погодитися з вимогою банку щодо розміру пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 6453,11 грн.. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. ЇЇ розмір збільшується залежно від продовження порушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. В силу ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Виходячи з аналізу ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд може за власною ініціативою зменшити розмір неустойки, через її неспівмірність із розміром основного боргу. Слід зазначити, що в даному разі між сторонами виникли правовідносини, які також регулюються Законом України "Про захист прав споживачів". Так в рішенні Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року у справі № 1-26/2011 зроблено висновок про поширення на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і під час виконання такого договору положень п.п.22, 23 ст.1, ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Крім того, Конституційний Суд України, у пункті 3 Рішення № 7-рп/2013 у справі №12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Також у своєму рішенні № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року у справі № 1-12/2013 КС зазначено, що правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов'язання та договір, так і приписи його ч.2 ст.627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Адже згідно з положеннями ст.18 ч.ч.1, 2 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. А умови договору стають несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Законом України "Про захист прав споживачів" також установлено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Суд відзначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та чч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Адже наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. За вказаних обставин, суд вважає за можливе застосувати положення ст.18 ч.3 п. 5 Закону України "Про захист прав споживачів" при визначенні розміру пені, оскільки визначений позивачем розмір останньої є непропорційно великим в порівнянні з розміром заборгованості по кредиту. Приймаючи рішення по справі, суд, виходячи з засад розумності та положеннь ст.ст.258, 266 ЦК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача пеню в сумі 609,60 грн., виходячи з розрахунку: сума боргу - 1670,19 грн., за період прострочення 20.01.2017-21.01.2018 рр., кількість днів - 365, розмір пені за кожний день прострочки - 1 %. У зв'язку зі зменшенням суми загальної заборгованості підлягає також зменшенню штраф (процентна складова) до 264,80 грн., виходячи з розрахунку: (1670,19 грн. + 3016,03 грн. + 609,60 ) х5% : 100%. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково в розмірі: 6060,62 грн.: заборгованість за кредитом - 1670,19 грн., по відсоткам за користування кредитом - 3016,03 грн., пені - 609,60 грн; штраф (фіксована частка) - 500,00 грн., штраф (процента складова) - 264,80 грн.. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] акціонерного товариства «ПриватБанк» пропорційно до розміру задоволених вимог витрати по оплаті судового збору в сумі 881,00 грн..

Outcome: partial