Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на частину житлового будинку, витребування майна, протягом судового розгляду уточнила свої позовні вимоги, відмовилась від частини позовних вимог, посилаючись на те, що [INFO] померла її мати [PERSON], залишивши заповіт на належне їй майно своїй дочці [PERSON], а саме - житловий будинок [ADDRESS]. Зазначений житловий будинок був побудований їх батьками [PERSON] та [PERSON] в шлюбі та був їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 70 СК України долі в майні подружжя є рівними. Тобто, переживши подружжя - їх батько [PERSON] мав право на 1/2 частини (або 8/16) спірного будинку. Крім того, на день смерті матері - [INFO] він, як непрацездатний пенсіонер, мав право на обов'язкову частку у спадщині, що відкрилася. Обов'язкова частка батька у житловому будинку складає половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом, а саме 1/16 частина будинку (1/2 частка матері: 4 спадкоємці):2= 1/16 частин, а всього батьку належало 9/16 частин (8/16+1/16) спірного житлового будинку. Проте, батько [PERSON] відмовився від спадкового майна на її користь, звернувшись з відповідною письмовою заявою до нотаріальної контори 29.06.2010 року. [INFO] помер батько [PERSON], залишивши заповіт на усе своє майно на її ім'я. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), тобто право батька на 9/16 частин будинку [ADDRESS] перейшло до неї, як спадкоємиці. Оскільки вона проживала із спадкодавцем однією сім'єю до його смерті, то згідно ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину фактично. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. В даний час їй стало відомо про порушення її законних прав і інтересів, а саме: 12.10.2010 року відповідачці [PERSON] приватним нотаріусом Іллінецького РНО [PERSON] було незаконно видано свідоцтво про право на спадщину на весь (цілий) будинок [ADDRESS], в той час, коли вона мала право тільки на 7/16 частин спірного житлового будинку. 02.11.2010 року за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Городищенського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 1891 відповідачка [PERSON] продала цілий спірний будинок [ADDRESS] покупцю [PERSON] (співвідповідач) за 80 000 гривень, порушивши її право власності на частину будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами, під час здійснення правочину, вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Оскільки свідоцтво про право на спадщину видане з порушенням закону, то воно є недійсним. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Тому, договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 02.11.2010 року є недійсним. В ході розгляду цивільної справи позивач неодноразово змінювала розмір позовних вимог ( зменшувала та збільшувала їх), уточнювала. За останньою редакцією заяви про зменшення (уточнення) позовних вимог посилалась на те, що в матеріалах спадкової справи після померлого [PERSON] міститься її письмова заява від 09.02.2012 року про прийняття спадщини після його смерті, а також на те, що належне йому майно - житловий будинок [ADDRESS] вибув з його володіння поза його та її волею, просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім'я [PERSON] 12.10.2010 року приватним нотаріусом Іллінецького РНО [PERSON] після смерті [PERSON] за реєстром № 2851, визнати за нею право власності на 15/28 частин будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON], витребувати від набувача [PERSON] на її користь належне їй майно 15/28 частин житлового будинку [ADDRESS]. Ухвалою суду від 16.10.2013 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON]. Ухвалою суду від 20.01.2014 року, за заявою позивача від 20.12.2013 року, залишено без розгляду позовні вимоги в частині встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору купівлі -продажу житлового будинку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] (діє на підставі ордеру серії КВ № 050472 від 27.08.2013 року, витягу з договору про надання юридичної допомоги по цивільній (кримінальній) справі № 19 від 27.08.2013 року, довіреності від 17.09.2013 року № б/н) позов, з урахуванням остаточних уточнень, підтримала повністю та пояснила, що спірним майном за даним позовом є житловий будинок [ADDRESS]. Даний будинок належав [PERSON] та [PERSON], які побудували його перебуваючи в шлюбі. Шлюб між ними було зареєстровано 06.07.1956 року і він продовжувався до їх смерті, тобто до 2010-2011 року. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок був придбаний у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 21 липня 2005 року, виданого на ім»я [PERSON]. [PERSON] померла [INFO]. Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме земельна ділянка площею 2, 5656 га та ? частина житлового будинку [ADDRESS], тобто спірного будинку, так як будинок був придбаний в шлюбі, згідно ст. 60 СК України частини будинку подружжя [PERSON] та [PERSON] є рівними, кожен мав право на ? частину будинку. Таким чином, спадкова маса [PERSON] ? будинку та земельна ділянка. На день смерті був заповіт [PERSON] на спірний житловий будинок, на ім»я дочки [PERSON]. Згідно закону, зокрема ст. 1226 ЦК України суб»єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Так, [PERSON] мала право заповідати частину майна не виділяючи його в натурі, що вона і зробила. При оформленні свідоцтва про право на спадщину за заповітом, нотаріальною конторою була допущена помилка, а саме не було видано свідоцтво на ? частину майна пережившому подружжю [PERSON], яке видається на підставі ст. 70-71 ЗУ «Про нотаріат», за заявою пережившого подружжя, але заяви [PERSON] не писав. Нотаріус в даному випадку повинен був діяти згідно п. 224 Інструкції по вчиненню нотаріальних дій, відповідно до якого нотаріус може видавати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного із учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Тобто, нотаріус повинна була визначити цю частку і тільки визначивши частку повинна була видати свідоцтво про право на спадщину [PERSON], що не було зроблено. Видавши свідоцтво на весь будинок, нотаріус порушив закон, а саме збільшила частку померлого на весь будинок за [PERSON]. Нотаріус вважала, що є право власності на весь будинок, замість того, щоб видати свідоцтво на ? частку. Після цього [PERSON] отримала свідоцтво та зробила незаконне відчуження житлового будинку [PERSON], уклавши договір купівлі-продажу на користь відповідачки. Частка [PERSON] в спільному майні подружжя виділена не була, але крім цього він мав право на обов»язкову частку, що складає 1/28 частину. Згідно закону обов»язкова частка визначається з урахуванням того, яку частку спадкоємець отримав, як би за законом спадщину отримували всі спадкоємці. В [PERSON] було 7 спадкоємців, тому доля [PERSON], згідно закону була б 14/28 частина, як спільне майно подружжя і 1/28, як обов»язкова частка. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [PERSON] мав право передати обов»язкову частку. Спадщина відкрилася в день смерті [PERSON], яка померла [INFO] і з цього моменту належала [PERSON], хоч він ще не оформив на неї свої права. Стаття 1219 ЦК Українии вказує, що саме не входить до складу спадщини, прав і обов»язків спадкодавця. В ній не зазначено, що обов»язкова частка не входить в спадщину, входить і наслідується іншими спадкоємцями на рівні з іншим майном спадкодавця. Статтею 1274 ЦК України визначено, що право на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи, переходить до спадкоємців за заповітом. До пояснень нотаріуса потрібно віднестися критично, в частині вказівки нотаріуса на те, що обов»язкова частка не передається. [PERSON] не отримував свідоцтво про право власності на ? частину в майні подружжя, але саме свідоцтво про право власності не створює нових прав, а є тільки документальним підтвердженням, що людина має такі права, що визначено і п. 12 Постанови Пленуму ВС України № 7 від 30.05.2008 року « Про судову практику у справах про спадкування». Частка [PERSON] була змінена незаконно, таким чином свідоцтво на спадщину є незаконним і може бути визнано судом недійсним. [PERSON] помер [INFO]. Спадкова маса складалася з земельної ділянки та ? частини житлового будинку [ADDRESS] та 1/28 частини будинку, а всього 15/28 частин. Не видача свідоцтва про право власності не позбавляє права [PERSON] на майно. Закон вимагає визначити спадкову масу. [PERSON] прийняла спадщину після батьків, як після матері так і після батька. Звернулася до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, отримала свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки, як після матері так і після батька, а тому вважається такою, що прийняла все майно. Оскільки майно прийнято, то вона є його власницею з моменту відкриття спадщини і має право на майно за заповітом після смерті батька, який посвідчено Сатанівською сільською радою 21.09.2011 року. Однак, [PERSON] не змогла отримати спадщину, так як батьку нотаріальною конторою помилково не було видано свідоцтво про право власності на ? частину і даний будинок був проданий. Відносно свідоцтва про право власності на половину будинку, яке повинен був отримати [PERSON], сама [PERSON] не могла таке свідоцтво отримати, оскільки воно видається тільки пережившому подружжю, згідно ст. 70-71 ЗУ «Про нотаріат». Спадкове майно було продано [PERSON], а саме житловий будинок за договором купівлі- продажу незаконно [PERSON], яка є добросовісним набувачем. Однак, це майно вийшло з володіння [PERSON] не з її волі, та не з волі покійного [PERSON], а тому згідно закону [PERSON] має право на витребування цього майна від добросовісного набувача. Просить позов задоволити, стягнути з відповідача судові витрати. Представник відповідача [PERSON], [PERSON] ( діє на підставі довіреності від 23.08.2013 року, зареєстрованої в реєстрі Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області за № 48, довіреності від 16.10.2013 року, зареєстрованої в реєстрі Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області за № 52) в судовому засіданні позов не визнав повністю, підтримав подані відповідачем заперечення проти позову, відповідно до яких відповідач просить в задоволенні позову відмовити та вважає позов позивача таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав: вона придбала житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], за договором купівлі-продажу від 02.11.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Городищенського районного нотаріального округу Черкаської області [PERSON] За будинок вона сплатила [PERSON] до підписання договору 80000 гривень, що підтверджується текстом договору. Лише із матеріалів доданих до позовної заяви вона дізналась про вимоги позивачки на придбаний нею будинок. До цього часу вона не знала і не могла знати про те, що придбаний будинок спірний. Розглянувши матеріали додані до позову вважає, що позивачка немає жодних правових підстав визнавати свідоцтво про право на спадщину видане, а отже і відсутні правові підстави визнавати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо воно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; воно було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, але позивачем не надано доказів того, що майно вибуло із її володіння не з її волі, та в судовому засіданні пояснив, що його довірителька [PERSON] в 2010 році дізналася про те що в с. Сатанівка продається будинок [ADDRESS]. Оголошення про продаж будинку було розміщене на огорожі. Вона дізналася, що власником будинку є [PERSON]. Вони обсудили всі істотні умови договору і оскільки [PERSON] на той час була зареєстрована в м. Городище, вони звернулися до приватного нотаріуса Городищенського нотаріального округа [PERSON], яка і посвідчила договір купівлі-продажу будинку. Ініціатором посвідчення договору купівлі-продажу спірного будинку в м. Городище, була саме [PERSON]. В договорі обумовлено, що продаж будинку здійснюється за 80000 грн., всі витрати по оформленню договору несе покупець. Під час оформлення договору приватний нотаріус [PERSON] перевірила правовстановлюючі документи на будинок, реєстри обтяжень, застави, дієздатність осіб, які заключали договір і за відсутності перешкод, 02 листопада 2010 року договір купівлі-продажу будинку було посвідчено. З матеріалів позовної заяви, яку [PERSON] отримала з суду вона дізналася, що існує спір між спадкоємцями покійної [PERSON] і саме з матеріалів, які досліджувалися судом в розгляді справи, з їх копій, [PERSON] дізналася про обставини за яких оформлялося право на спадщину на даний спірний житловий будинок. Відповідач [PERSON] і він підтримує її позицію, вважає, що позов в частині визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним не підлягає до задоволення, оскільки в матеріалах справи є заповіт [PERSON], яким вона вважає даний будинок її особистою власністю, що і зазначено в заповіті. Позивач вважає, що даний будинок вибув з її володіння не з її волі, але дані доводи не заслуговують на увагу так як ст. 70-71 ЗУ « Про нотаріат» інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріус який видавав свідоцтво про право на спадщину може видати свідоцтво про право на половину майна подружжя тому хто пережив лише за письмовою заявою заявника, а такої заяви не було тому це і є волевиявлення покійного [PERSON]. Позов в частині визнання права власності на 15/28 частин будинку також не підлягає до задоволення, так як [PERSON] не подавав заяви про видачу йому ? частини будинку. 1/28 частини будинку на думку позивачів складає обов»язкову частку, але право на обов»язкову частку має визначене коло осіб, а саме чоловік. Законодавством не передбачена відмова від обов»язкової частки на користь інших осіб, оскільки це право пов»язано з особою спадкоємця і не може бути передано іншим спадкоємцям. В частині позову, з огляду на те, що в спірному будинку прописана дитина, не підлягає до задоволення, так як це не стосується обов»язків позивача. Просить в задоволенні позову відмовити, вирішити питання про скасування арешту на будинок. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнала повністю, не заперечувала проти його задоволення та пояснила, що її батько за два роки до дня своєї смерті і мати, за рік до дня своєї смерті, переїхали проживати до її сестри [PERSON], в [ADDRESS]. Похованням батьків займалася сестра [PERSON] За життя батьки проживали разом, вели спільне господарство, все було в них спільне. Батьки будували спірний будинок разом, купили незавершене будівництво, а саме в мами був невеликий будинок, а вона здійснила обмін з іншими людьми на більший будинок, з доплатою. Будинок будували батьки новий, на участку, який вони отримали після обміну, була лише літня кухня. Спірний будинок, по [ADDRESS], вона отримала в спадок. Після смерті матері вона звернулася з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, в якій також вказала про сестру [PERSON] і батька [PERSON], а потім оформила на нього свідоцтво про право на спадщину. Про заповіт на будинок вона дізналася ще коли будинок будувався, їй повідомила мати. Спочатку вона в даному будинку проживала зі своїм чоловіком, але він був в будинку не прописаний. Вже останні роки, вона проживала в спірному будинку сама з дитиною, з дочкою [PERSON], [INFO]. Вона приписалася в спірному будинку за два роки до смерті матері. Будинок було зареєстровано на матір, оскільки на батька був зареєстрований інший будинок. Батьки допомагали всім дітям, а заповіт на будинок мати написала на неї тому, що в неї не було свого житла. Вона вирішила продати будинок, після оформлення спадщини, але в в Монастирищенському районі не оформила договір купівлі-продажу тому, що державного нотаріуса не було, а приватний нотаріус Горбунова сказала, що не буде реєструвати договір, оскільки в неї на утримані маленька дитина. Вона мала право власності на спірний будинок, а її дитина, мала право користування житловим будинком. Під час оформлення продажу будинку вона до опікунської ради не зверталася, дозволу на продаж будинку від них не отримувала. Продажем будинку займалася [PERSON], співвідповідач у справі. Саме [PERSON] дізналася, що можливо було, на момент продажу житлового будинку прописатися в іншому районі, а потім виписатися. Вона прописалася в Городищенському районі, в чужих людей. На момент продажу житлового будинку, малолітня дитина, в ньому прописана не була, дитина прописується за місцем прописки матері, а вона була прописана на момент продажу в м. Городище і дитина була прописана разом з нею. [PERSON] сказала їй в нотаріуса говорити, що дітей малих немає, що вона і зробила. Нотаріус, при оформленні договору купівлі-продажу житлового будинку, запитувала в неї про наявність малолітніх дітей, і вона повідомила нотаріуса, що в неї дітей не має, таким чином ввівши нотаріуса в оману. Її сестра [PERSON] та батько [PERSON] заперечували проти продажу будинку. Коли померла мати, батько приїздив до голови сільської ради, претендував на половину цього будинку, не давав дозволу на його продаж. Крім цього батько також з сестрою їздили до нотаріуса в Іллінецькому районі з проханням не оформляти документи на продаж будинку. Їй було відомо, що сестра та батько проти продажу будинку, але вона в той час проживала в с. Городище, а документами та всім іншим, займалася [PERSON] В даний час, її господарі виписали з тієї адреси, де вона була прописана на момент продажу будинку, і вона зараз проживає без реєстрації. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнала повністю, не заперечувала проти його задоволення та пояснила, що її батьки проживали в сестри [PERSON], мама за рік до смерті, а батько за два роки до смерті. Будинок в с. Розсоховата, де проживали батьки, не придатний до житла. Батьки хотіли доживати свої роки з [PERSON], але вона вела не зовсім нормальний спосіб життя. Будинок по [ADDRESS] батьки будували самі, будучи в шлюбі. Спочатку батьки жили по [ADDRESS], біля сестри [PERSON], але не довго, декілька місяців, а потім вона відвела батька до [PERSON], а матір до [PERSON]. Вона з сестрою [PERSON] зустрічалася досить часто. Сестра один період часу зловживала спиртними напоями і вона допомагала їй матеріально, оскільки в сестри на руках була неповнолітня дитина. Їй відомо, що батьки залишили по смерті заповіти, мама заповіла будинок [PERSON], а землю [PERSON], а батько все майно заповів [PERSON], так як вона його доглядала. Також батько, після смерті мами відмовився від спадщини на користь [PERSON]. На момент смерті мами батько та її сестра [PERSON], були пенсіонерами. Її сестра [PERSON] продала будинок, який отримала в спадок від батьків і їй було відомо про намір сестри продати цей будинок. Сестра оформляла договір купівлі-продажу будинку в м. Городище тому, що приватний нотаріус в м. Монастирище відмовив від посвідчення даного договору в зв»язку з тим, що порушувалися права дитини. Після продажу будинку, сестра отримала лише частину коштів, а іншу частину витратили на оформлення спадщини, оформлення купівлі-продажу. Крім цього, [PERSON] відрахувала також з цих грошей за всі поїздки, віддала борги [PERSON] в банках. За ті кошти, які в неї залишилися вона не могла придбати собі інше житло. Вона вважає, що продаж будинку був вчинений незаконно, оскільки порушені права дитини. Дозволу на виписку дитини ніхто не давав, дитину виписали з спірного будинку, щоб його продати, а іншого житла в них не було. На даний час сестра прописана в чужих людей і вона не має житла. [PERSON] запропонувала, щоб вони повернули їй кошти за будинок в сумі 113 000 грн., але вона вважає, що на даний час цей будинок не коштує такі гроші. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнала повністю, не заперечує проти його задоволення та пояснила, що її батьки були зареєстровані в Іллінецькому районі, але перед смертю проживали з її сестрою [PERSON] Коли її сестра [PERSON] продавала будинок всі були проти. Однак, їй відомо, що документами по оформленню продажу будинку займалася [PERSON], отримавши від сестри довіреність. Сестра [PERSON] на той період часу зловживала спиртними напоями і вони цим скористалися. На обліку в лікарні з приводу зловживання спиртними напоями сестра не перебувала, недієздатною визнана не була. Вона від належної їй спадщини після смерті батьків відмовилася. Їй нічого не потрібно, вона вважає, що це потрібно дитині. Вважає продаж будинку вчинено незаконно і він не дійсний тому, що дитина залишилася без житла. Просить позов задоволити. В судовому засіданні третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] (допит в режимі відеоконференції) пояснила, що 23 червня 2010 року їй надійшла заява від [PERSON], відповідно була заведена спадкова справа, після смерті матері [PERSON]. Заява [PERSON] про прийняття спадщини по смерті матері, була зареєстрована, відповідно Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в книзі обліку і реєстрації спадкових справ. Позивачем був поданий заповіт, посвідчений Сатанівською сільською радою. Заповіт перевірився по базі, був внесений в реєстр, тобто було встановлено, що заповіт чинний. [PERSON] пояснила, що є особи, які мають право на обов»язкову частку. Спадкодавець [PERSON] склала два заповіти, один заповіт на [PERSON], а інший на ім»я [PERSON]. Потім поступила заява від [PERSON], як спадкоємця, 01.07.2010 року. Заява зареєстрована відповідно до інструкції в книзі обліку і реєстрації спадкових справ. В той же день поступила заява 01.07.2010 року, від чоловіка спадкодавця [PERSON] і ще одна, від [PERSON], доньки спадкодавця, які мали право на обов»язкову частку. 12.10.2010 року [PERSON] звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який посвідчений Сатанівською сільською радою 23.02.2006 року, за реєстром № 20. В той же день їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок. 30 березня 2011 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулася [PERSON], за заповітом на земельну ділянку і їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку. [PERSON] зверталася з заявами про прийняття спадщини як після матері так і після батька. Було заведено дві спадкові справи. [PERSON] прийняла всю спадщину після смерті матері. Після смерті [PERSON] [PERSON] отримала спадщину у вигляді земельної ділянки, на яку отримала свідоцтво 12.07.2012 року. Батько склав два заповіти на доньку [PERSON], один заповіт 14.12.2009 року, на земельну ділянку, інший в 2011 році на все майно. [PERSON] звернувся з заявою про відмову від спадщини після смерті дружини [PERSON] на користь [PERSON], але ця заява не могла бути використана на користь дочки [PERSON] тому, що чоловік [PERSON] мав лише право на обов»язкову частку в спадщині після смерті дружини, а обов»язкова частка не передається, що визначено в ст. 1241 ЦК України, не може бути передана іншим спадкоємцям, оскільки є беззастережною, що передбачено також і Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. [PERSON] мав право отримати свідоцтво про право власності на ? майна, але не отримав. Це свідоцтво видається відповідно до ст. 71 ЗУ «Про нотаріат», ст. 241 Інструкції, де зазначено, що свідоцтво про право власності на частку в спільному майні видається лише на підставі заяви другого з подружжя. Оскільки такої заяви від [PERSON] не надходило, тому свідоцтво видано [PERSON] про право на спадщину за заповітом не весь будинок. Інші спадкоємці не могли отримати це свідоцтво, оскільки його видача за законом передбачена лише за заявою пережившого подружжя. Їй були надані документи, на підтвердження права власності спадкодавця на майно, а саме свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане виконавчим комітетом Сатанівської сільської ради, видане в 2005 році, інших документів не було надано. Крім цього, в заповіті на житловий будинок на [PERSON], був припис заповідача: «на момент посвідчення заповіту житлового будинку це майно є особистою власністю, а саме належить мені на праві особистої власності». У разі наявності заповіту нотаріус, згідно інструкції зобов»язаний перевірити наявність осіб, визначених ст. 1241 ЦК України, тобто осіб, які мають право на обов»язкову частку у спадщині. Свідоцтво про право власності на житловий будинок було видано на весь будинок, оскільки частка [PERSON] не була виділена в натурі до його смерті. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом має визначену законодавчо форму, відповідно до ЗУ « Про нотаріат», і в затверджених законом відповідних посвідчувальних написах не було передбачено зазначати, про те, що спадкоємець відмовився отримувати свідоцтво про право власності. За життя в [PERSON] не виникало питання на видачу свідоцтва на частку в спільному майні подружжя, заява від нього не надходила, а тому в [PERSON] не виникло право власності на спільне майно подружжя, оскільки він не звернувся з заявою, не отримав свідоцтво і не мав право відмовлятися від ? частини житлового будинку на користь [PERSON] Автоматично спадкоємець не набуває права власності на ? частину в спільному майні подружжя. Його обов'язок звернутися з заявою про видачу свідоцтва на право власності на ? частину спільного майна подружжя, передбачений ст. 71 ЗУ «Про нотаріат» та ст. 241 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. [PERSON] в своїй заяві, трактував лише відмову від обов»язкової частки і дана заява, тобто відмова від спадщини не охоплює ? частину спільного майна подружжя. Для того, щоб відмовитися від ? частини спільного майна подружжя на користь іншого спадкоємця, [PERSON] повинен був звернутися з заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва і вже після цього він мав би право відмовитися від ?? частини майна на користь [PERSON], не мав право відмовлятися від ? частини, оскільки не отримав свідоцтво. Крім цього, зі змісту заяви, яку подав [PERSON], вона встановила, що секретар сільської ради, при посвідченні заяви роз»яснив йому положення норм діючого законодавства в частині саме обов»язкової частки, зокрема роз»яснив положення ст. 1241 ЦК України. В його заяві зазначено, що : « в суд для відчуження спадщини звертатись не буду», а тому вона зробила висновок, що він мав право тільки на обов»язкову частку і відмовився тільки від обов»язкової частки. Право на спадкування ? частини виникає після звернення пережившого подружжя з заявою, і лише після звернення з заявою можлива відмова від спадщини. В зв»язку з цим вона трактувала дану заяву, як відмову від усієї спадщини, в даному випадку відмова стосується обов»язкової частки від спадщини, тобто частки на яку мав право спадкоємець [PERSON], а оскільки право на ? не оформив, то заява не охоплює відмову від ? частини. Вона вважає, що [PERSON] мав право на обов»язкову частку в спадщині після смерті дружини та мав право на ? частину майна в праві спільної власності, але не подав заяву до нотаріуса про право на ? частину, а тому не претендував на неї. Для отримання права на ? частину спільного майна спадкоємець [PERSON] повинен був вчинити певні дії, а саме звернутися до нотаріуса з відповідною заявою про видачу свідоцтва на ? частину майна. Оскільки, він не оформив своє право на ? частину в спадщині, не отримав свідоцтво, а тому відмова на користь іншого спадкоємця не може бути прийнята. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] вона знала дуже давно. Вона народилася в с. Сатанівка, певний час там не проживала, а потім знову повернулася в с. Сатанівка. Вона дійсно підписувала заповіт [PERSON] в будинку [PERSON] і підпис на заповіті підтверджує. Текст заповіту оголошувався вголос. Їй відомо, що подружжя [PERSON] були зареєстровані у Вінницькій області, а проживали фактично в с. Сатанівка, біля [PERSON], яка здійснювала за ними догляд, і вони вели спільне господарство. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона займає посаду голови села Сатанівка Монастирищенського району. Їй відомо, що по [ADDRESS] проживав біля [PERSON] її батько [PERSON]. Вона в будинку [PERSON] посвідчувала заповіт [PERSON], відповідно до якого він заповідав своє майно [PERSON] Від своєї частки в майні він відмовлявся на користь [PERSON] Вказані події відбувалися у встановлені законом строки. Матір [PERSON] хоронили в с. Сатанівка. Спочатку померла мати позивача, а потім батько. Батьки [PERSON] не були зареєстровані в с. Сатанівка, а були зареєстровані в с. Петромарківка, Росоховатської сільської ради Іллінецького району Вінницької області. [PERSON] здійснювала догляд за батьками, вони проживали в одній хаті. [PERSON] проживала в будинку [ADDRESS], разом з дитиною та співмешканцем. [PERSON] та дитина були зареєстровані в даному будинку. Власником будинку була [PERSON]. Пізніше їй стало відомо, що [PERSON] продала будинок [ADDRESS]. Вона зверталася в сільську раду за видачею довідок 28.09.2010 року, для виписки з будинку, 15.10.2010 року про те, що в будинку ніхто не проживає. Довідки готувала секретар сільської ради і в їх обов»язки входить підготовка талончика, а безпосередньо виписку здійснює реєстраційна служба. Дитина [PERSON] виписувалась разом з мамою, оскільки разом з випискою матері, виписується відразу дитина. Однак, якщо в майні є частка дитина, процедура виписки з будинку інша. На момент виписки з будинку дитини, даний будинок на [PERSON] переоформлений не був. Після того, як спірний будинок був проданий, [PERSON] просила провести переговори з [PERSON], з приводу продажу спірного будинку. Вони зустрічалися і розмовляли, але вона присутня при розмові не була. Про заповіт матері [PERSON] [PERSON], їй нічого не відомо. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явилась. На адресу суду надала заяву від 16.10.2013 року про розгляд справи у її відсутність, за участю її представника [PERSON], згідно довіреності від 17.09.2013 року. Позов підтримує, просить його задоволити ( т. 1 а.с. 196). В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явилась. На адресу суду надала заяву від 09.09.2013 року про розгляд справи у її відсутність за участю її представника [PERSON] Проти позову заперечує повністю ( т. 1 а.с. 52). В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явився. На адресу суду надав заяву від 06.11.2013 року відповідно до якої позов визнає в повному обсязі і просить його задоволити, розглянути справу у його відсутність ( т. 1 а.с. 226). В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явилась. На адресу суду надала заяву від 29.10.2013 року про розгляд справи у її відсутність ( т. 1 а.с. 220). В судове засідання представники третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Монастирищенського районного управління юстиції в Черкаській області не з»явилися. На адресу суду надали заяву від 16.08.2013 року відповідно до якої вважають, що заява підлягає до задоволення, з»явитись в судове засідання не мають можливості ( т. 1 а.с. 38). Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Як вбачається зі ст. ст. 1220-1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 48 цього Кодексу). Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON], померла [INFO] в с. Сатанівка Монастирищенського району Черкаської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.01.2010 року, виданого виконавчим комітетом Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області ( т. 1 а.с. 116). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкоємця. Якщо місце проживання спадкоємця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Судом встановлено, що за життя спадкодавець [PERSON] була власником майна: житлового будинку [ADDRESS], що посвідчується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.07.2005 року ( т. 1 а.с. 128), копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7838080 від 21.07.2005 року, виданого Монастирищенським виробничим підрозділом Черкаського обласного об»єднаного БТІ ( т. 1 а.с. 129), копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 27476690 від 29.09.2010 року, виданого Монастирищенським виробничим відділком комунального підприємства « Черкаське обласне об»єднане БТІ» ( т. 1 а.с. 130); земельної ділянки площею 2,5656 га на території Росоховатської сільської ради Іллінецького району Вінницької області, для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 135532 від 28.03.2005 року ( т. 1 а.с. 135). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, зазначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Судом встановлено, що за життя спадкодавець [PERSON] залишила заповіти, що підтверджується фактично самими заповітами (копії в спадковій справі № 58/2010) від 23.02.2006 року, посвідчений секретарем Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, зареєстровано в реєстрі за № 20. Відповідно з текстом якого [PERSON], на випадок своєї смерті зробила розпорядження : житловий будинок та прилеглі до нього нежилі споруди, що належать їй на правах особистої власності та розташовані в [ADDRESS] заповідає [PERSON]. На заповіті мається відмітка секретаря сільської ради від 28.09.2010 року, засвідчена печаткою, про те, що за даними сільської ради заповіт не змінено і не скасовано ( т. 1 а.с. 125); заповіт від 14.12.2009 року, посвідчений секретарем Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області. Відповідно з текстом якого [PERSON], на випадок своєї смерті зробила розпорядження : земельну ділянку розміром 2,5656 га ( державний акт ВН № 135532 виданий 28.03.2005 року), що знаходиться на території Росоховатської сільської ради та майновий пай члена КСП ( свідоцтво ВІ VI № 005213 від 11.07.2001 року), а також всі її грошові заощадження заповіла своїй дочці [PERSON]. На заповіті мається відмітка секретаря сільської ради від 24.06.2010 року, засвідчена печаткою, про те, що за даними сільської ради заповіт не змінено і не скасовано ( т. 1 а.с. 126). Спадкоємцями після смерті [PERSON], за наявності не змінених та не скасованих заповітів, крім осіб, визначених в заповітах, є чоловік - [PERSON], [INFO], непрацездатний, дочка [PERSON], непрацездатна, які мають право на обов»язкову частку в спадщині, згідно ст. 1241 ЦК України. Факт прийняття у встановленому законом порядку спадщини після померлої матері [PERSON], дочкою [PERSON], підтверджується : копією заяви від 23.06.2010 року № 123 ( т. 1 а.с. 106), копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 березня 2011 року, виданого приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 601, серія ВРІ № 762050 ( т. 1 а.с. 140). Факт прийняття у встановленому законом порядку спадщини після померлої матері [PERSON], дочкою [PERSON], підтверджується : копією заяви від 01.07.2010 року № 129 ( т. 1 а.с. 120), копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 жовтня 2010 року, виданого приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2851, серія ВРВ № 598583 ( т. 1 а.с. 132). Згідно заяви від 01.07.2010 року за № 128, [PERSON], фактично відмовилась від обов»язкової частки в спадщині після померлої матері [PERSON], на користь сестри [PERSON] ( т. 1 а.с. 122). Згідно заяви від 01.07.2010 року за № 127, [PERSON], фактично відмовився від обов»язкової частки в спадщині після померлої дружини [PERSON], на користь дочки [PERSON] ( т. 1 а.с. 121). Відповідно до вимог ч. 3. ст. 11, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60, ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] мала право на спадкування, зокрема з огляду на наявність не зміненого та не скасованого заповіту на неї, спадкодавця [PERSON] від 23 лютого 2006 року, посвідченого секретарем Сатаніської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області ( т. 1 а.с. 125) . Згідно роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» висловленому у п. 7 відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Суд вважає, що посилання позивача та представника позивача на те, що обов»язкова частка в спадщині передається у спадок на загальних підставах (спадкоємець [PERSON], чоловік [PERSON], непрацездатний), спростовується ч. 1 ст. 1241 ЦК України, відповідно до якої, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Право на обов»язкову частку, визначене ст. 1241 ЦК України, зумовлено непрацездатністю, неповноліттям тощо, тобто особистісними ознаками конкретного суб»єкта. Тому, відмова від права на спадкування обов»язкової частки не може бути адресною, тобто на користь іншої особи, що передбачено і ст. 1274 ЦК України, яка регулює питання права на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи, та не містить посилання на наявність такого права в осіб ( спадкоємців), які мають право на обов»язкову частку в спадщині ( неповнолітні, непрацездатні тощо). Таким чином, суд вважає, що відмова від обов»язкової частки на користь іншого спадкоємця не допускається. Посилання позивача та представника позивача на факт видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ( на житловий будинок) на ім»я [PERSON] з порушенням закону, спростовується наступним. Оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 жовтня 2010 року, видане на ім»я спадкоємця [PERSON], по смерті спадкодавця [PERSON], приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2851, серія ВРВ № 598583 ( т. 1 а.с. 132). Підставою, для видачі оспорюваного свідоцтва нотаріусом зазначено наявність заповіту, посвідченого [PERSON], секретарем виконкому Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області 23 лютого 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 20. Предметом заповіту є житловий будинок з господарськими будівлями за [ADDRESS] Монастирищенського району. Згідно п.п. 1 п. 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України ( далі Інструкція, діючої станом на вчинення даної нотаріальної дії) видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Право власності спадкодавця [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] підтверджується : свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21.07.2005 року ( т. 1 а.с. 128), Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7838080 від 21.07.2005 року, виданого Монастирищенським виробничим підрозділом Черкаського обласного об»єднаного БТІ ( т. 1 а.с. 129), витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 27476690 від 29.09.2010 року, виданого Монастирищенським виробничим відділком комунального підприємства « Черкаське обласне об»єднане БТІ» ( т. 1 а.с. 130). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстровано 06.07.1956 року Росоховатським сільзагс ( серія [NUMBER]) ( т. 1 а.с. 117). Доказів розірвання шлюбу у встановленому законом порядку, суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону України « Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна, що відповідає і п.п. 1 п. 241 Інструкції, відповідно до якого у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. Представник позивача, як на підставу своїх вимог посилається на п.п. 1 п. 224 Інструкції, відповідно до якого нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні, однак не надає суду доказів того, що [PERSON], звертався з заявою до нотаріуса про отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, яке в свою чергу ( п. 241 Інструкції) видається лише виключно за письмовою заявою другого з подружжя. Посилання представника позивача на ч. 2 ст. 1226 ЦК України, відповідно до якої суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі, стверджуючи, що саме це і зробила спадкодавець [PERSON], спростовується текстом заповіту [PERSON], зокрема : «... житловий будинок та прилеглі до нього нежилі споруди, що належать мені на правах особистої власності ...». ( т. 1 а.с. 125). Таким чином, суд вважає, що нотаріус [PERSON], видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за відсутності письмової заяви другого з подружжя на видачу свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя, тобто [PERSON], чоловіка спадкодавця [PERSON], на підставі заповіту спадкодавця [PERSON], який не скасований не змінений, діючи відповідно до ЗУ " Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом може бути визнано недійсним, якщо у судовому порядку буде визнано недійсним заповіт. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що повністю узгоджується з Постановою Пленуму ВС України № 14 від 18.12.2009 року « Про судове рішення у цивільній справі». Позивач та його представник не заявили в суді вимогу про визнання заповіту, на підставі якого фактично видано оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом, недійсним. Будь-яких доказів того, що заповіт [PERSON] на ім»я [PERSON] від 23.02.2006 року скасований чи змінений, суду не надано. Крім цього, суд також враховує той факт, що заповіт був посвідчений секретарем Сатанівської сільської ради Монастирищенського району 23.02.2006 року. Заповідач померла [INFO], тобто після спливу майже чотирьох років. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що про існування заповіту вона дізналася значно раніше часу смерті заповідача. Доказів існування обставин, які б перешкоджали чоловіку спадкодавця [PERSON], [PERSON] звернутися з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частину майна в спільній частковій власності подружжя, суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не надано суду достатніх доказів для задоволення позову в частині визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, а тому позов в цій частині не підлягає до задоволення. Оскільки, суд не знайшов підстав, для задоволення позову в частині визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, має місце спадкування після померлої [PERSON] за заповітом, який на день розгляду справи в суді не скасований, не змінений, суду доказів про його скасування чи зміну не надано, фактично, вимоги про визнання права власності на частину спадковго майна та витребування майна від добросовісного набувача відповідача [PERSON], є похідними від вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] недійсним, а тому в зв"язку з відмовою суду в задоволенні первісної вимоги, не підлягають задоволенню і похідні від неї вимоги. Питання судових витрат вирішується згідно ст. ст. 81, 88 ЦПК України. На підставі викладеного ст. ст. 1216-1218, 1220-1223, 1226, 1241, 1274, 1301 ЦК України, ст. 60 Сімейного Кодексу України, Закону України "Про нотаріат" від 02.09.1993 року № 3425-XII ( із змінами та доповненнями чинними на день вчинення оспорюваної нотаріальної дії), Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року N 20/5 ( чинною на момент видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом), Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" та

Outcome: dismissed