Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з вищевказаним позовом до [PERSON], зазначаючи у позовній заяві про те, що вона проживає у житловому будинку, який знаходиться в с.Журавники Горохівського району Волинської області по вул.Набережній, 9. Вищевказаний житловий будинок розташований на належній позивачу на праві власності земельній ділянці площею 0,25 га. Згідно кадастрового плану ширина земельної ділянки з боку вул.Набережної повинна становити 22,40 м. У 2012 році відповідач [PERSON], який проживає у житловому будинку, який знаходиться в с.Журавники Горохівського району Волинської області по вул.Набережній, 7, та є суміжним землекористувачем, самовільно зайняв частину належної позивачу земельної ділянки. На цій частині земельної ділянки відповідач встановив деревяний паркан, побудував вбиральню та зробив сміттєву яму, яку обгородив дошками. Крім того, [PERSON] засипав сміттям територію, яка знаходиться біля літньої кухні позивача. В липні 2013 року [PERSON] виявила, що ширина належної їй земельної ділянки становить не 22,40 м., а лише 21,50 м., тобто, на думку позивача, відповідач самовільно зайняв 0,0025 га. площі землі. У звязку з вищенаведеним позивач просить усунути перешкоди у користуванні вищевказаною земельною ділянкою шляхом зобовязання відповідача знести самовільно збудовані деревяний паркан, деревяну вбиральню, сміттєву яму, а також прибрати сміття з належної їй території. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що він на даний час є власником суміжної з позивачем земельної ділянки на підставі Державного акту на право власності на землю. Свою земельну ділянку він успадкував у 2011 році після померлої у 2006 році [PERSON] Сміттєва яма та вбиральня вже в той час були на цій земельній ділянці. Відповідач вважає, що будь-яких перешкод в користуванні належною позивачу земельною ділянку він не створює, а тому просить у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що позивачем не надано доказів стосовно того, на якій саме земельній ділянці розміщенні споруди, а також стосовно площі самовільно зайнятої земельної ділянки чи її конфігурації. Представник позивача пояснив, що на земельну ділянку, яку [PERSON] успадкував у 2011 році, державний акт та технічну документацію було виготовлено ще у 1993 році. В той же час позивач [PERSON] виготовила правовстановлюючі документи на свою земельну ділянку лише у 2014 році. Представник відповідача ствердив, що [PERSON] не будував споруди, зазначені у позові. Комісія, створена сільською радою, межу між вищевказаними земельними ділянками встановити не змогла. Представник відповідача вважає, що будь-яких перешкод в користуванні належною позивачу земельною ділянку відповідач не створює, а тому просить у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, ствердила факти, наведені в позовній заяві. Крім того, позивач пояснила, що вона проживає у домоволодінні, збудованому на земельній ділянці її батьків. Житловий будинок, у якому проживає сімя позивача, збудований у 1991 році. На території належного їй домогосподарства, крім будинку, знаходяться літня кухня, хлів, гараж, які були побудовані пізніше. Свідоцтво про право власності на земельну ділянку, на якій розміщене вищевказане нерухоме майно, було видано позивачу 16 липня 2014 року. Позивач ствердила, що між її земельною ділянкою та суміжною земельною ділянкою, яка належить відповідачу, було встановлено межу, яку відповідач самовільно змістив, встановивши огорожу. Біля належної позивачу літньої кухні [PERSON] зробив смітник. В липні 2013 року [PERSON] виявила, що ширина належної їй земельної ділянки становить не 22,40 м., а лише 21,50 м., тобто відповідач, на думку позивача, самовільно зайняв 0,0025 га. площі землі. Паркан було встановлено на межі, однак відповідач його розібрав. В той же час позивач пояснила, що сміттєву яму, яку вона просить демонтувати, було викопано ще тоді, коли суміжна земельна ділянка належала спадкодавцю позивача [PERSON], а вбиральню у 2006 році збудували особи ромської національності, які в той час проживали у житловому будинку, що розташований на вищевказаній земельній ділянці. У звязку з вищенаведеним [PERSON] просила позовні вимоги задовольнити. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати в розмірі 2952,00 грн., які повязані із проведенням судової земельно-технічної експертизи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, ствердив факти, наведені в позовній заяві. Крім того, суду пояснив, що кадастрова карта не дає чіткого зображення стосовно конфігурації межі між суміжними землекористувачами. Технічна документація із землеустрою була виготовлена 04 липня 2013 року Горохівським відділенням ДП "Центр державного земельного кадастру", межі із сусідами не погоджено, відповідач акту погодження меж не підписав. Представник позивача ствердив, що комісія сільської ради встановила, що межа є прямою, з технічної документації вбачається, що будівля розташована на межі, а з висновку експерта видно, що земельні ділянки є суміжними, будівлі знаходяться за межами земельної ділянки відповідача. Представник позивача вважає, що ці будівлі знаходяться на земельній ділянці, належній позивачу, і, так як позивач через це не має доступу до своєї літньої кухні, представник позивача просив предявлені позивачем позовні вимоги задовольнити. Заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника, свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що даний позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до ч.1 ст.153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Відповідно до ст.212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Витягом з погосподарської книги Журавниківської сільської ради Горохівського району Волинської області № 1 за 2014 рік (а.с.4) стверджується, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться в с.Журавники Горохівського району Волинської області по вул.Набережній, 9. Будівля збудована у 1991 році. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 23449717 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 23449717, виданих реєстраційною службою Горохівського районного управління юстиції Волинської області (а.с.5, 6), кадастрового плану земельної ділянки (а.с.7), позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в с.Журавники Горохівського району Волинської області, вул.Набережна, 9. Відповідно до ч.1 ст.91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Із технічного звіту по видачі Державного акта на право приватної власності на землю [PERSON], яка розташована в с.Журавники Горохівського району Волинської області, виготовленого у 2002 році працівником Горохівської філії Володимир-Волинського районного центру ДЗК [PERSON] (а.с.55-65), вбачається, що межі землекористування [PERSON] не були погоджені із суміжними землекористувачами. Усі межі є прямими. Копією Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ № 007870, виданого 30 червня 2003 року Журавниківською сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с.28), стверджується, що [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,55 га. для ведення особистого підсобного господарства та будівництва і обслуговування житлових будинків та господарських споруд, яка розташована на території с.Журавники Горохівського району Волинської області. 30 березня 2011 року державною нотаріальною конторою за реєст.№1-316 було видано свідоцтво про право на спадщину, згідно якого право власності на земельну ділянку перейшло до [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він, як працівник Горохівського відділення ДП "Центр державного земельного кадастру", неодноразово був членом комісії по встановленню меж земельних ділянок. Межа між належними позивачу та відповідачу земельними ділянками була встановлена відповідно до документів. Свідок ствердив, що у 2002 році він виготовив технічний звіт на земельну ділянку, яка тоді належала [PERSON], та у звязку з відсутністю відповідної апаратури, яка могла б встановити точну конфігурацію земельної ділянки, у державному акті та технічному звіті по його видачі не було нанесено поворотних точок. Спору відносно меж у суміжних землекористувачів у 2002 році не було. Свідок показав, що у 2013 році він виготовив кадастровий план земельної ділянки, яка належить позивачу, при цьому вже використовував тахометр, а тому на межі в тому місці, де знаходився стовпчик, він виявив поворотну точку, у звязку з чим лінія межі не є прямою. Свідок ствердив, що коли комісією сільської ради між суміжними земельними ділянками встановлювалася межа, вона проходила через вбиральню, а комісія встановила, що вбиральня та хлів знаходилися на території відповідача. Із акту погодження меж земельної ділянки від 08 квітня 2014 року, складеного комісією по вирішенню земельних питань Журавниківської сільської ради Горохівського району Волинської області (а.с.8), фотознімків (а.с.12, 13), відповіді № М-20/328 від 18 квітня 2014 року, наданої Журавниківською сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с.9), вбачається, що на місці розташування спірної межі земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] було виведено межу шляхом натягування шнура, однак [PERSON] дана межа була порушена та викинутий шнур. 08 квітня 2014 року вищевказана комісія повторно встановила межу шляхом натягування шнура. Межа від дороги до закінчення земельної ділянки згідно державного акта [PERSON] є прямою. Із висновку № 7262-7263 судової земельно-технічної експертизи, виготовленого 30 вересня 2015 року судовим експертом Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON] (а.с.47-49), фотознімків до цього висновку (а.с.50-52) вбачається, що встановити, чи відповідає фактичне розташування деревяної вбиральні, сміттєвої ями та сміття, належних [PERSON], відносно межі земельної ділянки [PERSON], правовстановлюючим документам та технічній документації із землеустрою та землекористування, на ці земельні ділянки, виявилося неможливим, оскільки кадастрові плани земельних ділянок не містять розташування вбиральні і ями. Проте встановлено, що межа земельної ділянки [PERSON] (з проміром по довжині 140,8 м.) є суміжною межею сторін по справі. Вищевказана межа проходить майже по краю господарської будівлі (яка зазначена на плані під літ.КН). При порівнянні даного кадастрового плану з результатами обстеження досліджуваних земельних ділянок (при проведенні візуального огляду) та наявними в матеріалах справи фотододатками (матеріали цивільного справи стор.11-12) встановлено, що розташовані господарські будівлі (під літ.КН) та споруди, а саме деревяна вбиральня та сміттєва яма, належні [PERSON], знаходяться поза межами земельної ділянки [PERSON] Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" судам розяснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути предявлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобовязання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення. Тобто, обовязковою умовою для задоволення позову про знесення самочинно збудованих господарських будівель є встановлення судом їх власника, у тому числі в порядку спадкування чи іншого законного правонаступництва, або особи, яка здійснила самочинне будівництво. Як зазначає сама позивач, спірна вбиральня та сміттєва яма були побудовані іншими особами, які мешкали у будівлі відповідача раніше, а не самим відповідачем. Отже, відповідач не зводив вбиральні і не є власником цієї споруди. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім цього, позивачем не надано суду беззаперечних доказів стосовно того, на якій саме земельній ділянці розташовані зазначені у позовній заяві спірні будівлі, які створюють перешкоди позивачу у користуванні її земельною ділянкою та які вона просить знести. За загальним правилом доказування - саме позивач, а не відповідач, повинна довести той факт, що відповідач є власником чи забудовником спірної вбиральні. У зв'язку з викладеним неможливо дійти обґрунтованого висновку про порушення відповідачем прав [PERSON] як суміжного землекористувача. Відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України судові рішення не можуть бути основані на припущеннях. Зважаючи на те, що [PERSON] не надала суду доказів про порушення [PERSON] меж її земельної ділянки та створення їй перешкод у користуванні земелею шляхом її часткового захоплення, а тому суд відмовляє позивачу у задоволенні її позову.

Outcome: dismissed