Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

До Вільнянського районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач є власником земельних ділянок, які розташовані за адресою: с. Матвіївка вул. Гагаріна, 35 Вільнянського району Запорізької області, кадастровий номер 2321583600:03:001:0556 загальною площею 0,013 га та 2321583600:03:001:0558 площею 0,1933 га. Ще за життя матері позивача, [PERSON], починаючи з 2014 року у позивача виникли непорозуміння з родиною Беспалих щодо межі між земельними ділянками, через що вимушені були звернутися до відповідних спеціалістів та органів місцевого самоврядування. Перенесений паркан Беспалими наразі знаходиться не по лінії приватизації, яка зазначена у відповідних технічних документаціях на відповідні ділянки №33 та №35, а на земельній ділянці родини [PERSON]. Свій деревяний сарай родина Беспалих перебудувала після смерті батька позивача у 1983 році на місці існуючого на той час сараю. При цьому розміри перебудованого сараю збільшено за рахунок того, що були порушені існуючі на той час межі. Також була знищена частина паркану, на місці якого перебудували деревяний сарай, а решту паркану довжиною 12 м, перемістили в бік земельної ділянки [PERSON] та закріпили на кут новозбудованого деревяного сараю. Зважаючи що зазначені споруди частково знаходяться на земельній ділянці позивача, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали, надали пояснення аналогічні вкладеним в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив в позові відмовити. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини: Позивач є співвласником земельних ділянок, які розташовані за адресою: с. Матвіївка вул. Гагаріна, 35 Вільнянського району Запорізької області, кадастровий номер 2321583600:03:001:0556 загальною площею 0,013 га та 2321583600:03:001:0558 площею 0,1933 га, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав н нерухоме майно №118361808 від 26.03.2018, №118371043 від 26.03.2018. Відповідач - [PERSON] є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: с. Матвіївка вул. Гагаріна, 33 Вільнянського району Запорізької області, кадастровий номер 2321583600:03:002:0012 загальною площею 0,1770 га., що підтверджується державним актом виданим Матвіївською сільською радою, Вільнянського району Запорізької області 16.11.2004, на підставі рішення Матвіївської сільської ради, Вільнянського району Запорізької області від 08 липня 2004 року №4 (а.с.91). Земельні ділянки сторін межують між собою. В судовому засіданні позивач пояснив, що паркан та частину деревяної споруди, які він просить знести, були побудовані у 1983 році. Судом встановлено, що відповідачем - [PERSON] у 2004 році здійснена процедура приватизації земельної ділянки за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка вул. Гагаріна, 33, в межах якої здійснено встановлення та узгодження зовнішніх границь землекористування у натурі з представниками суміжних землекористувачів, в тому числі з землекористувачем земельної ділянки за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка вул. Гагаріна, 35, [PERSON], про що є відповідний підпис в акті (а.с.89). Судом встановлено, що землекористувачами земельної ділянки за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка вул. Гагаріна, 35, [PERSON] та [PERSON] у 2013, здійснена процедура приватизації земельної ділянки за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка вул. Гагаріна, 33, в межах якої здійснено встановлення та узгодження зовнішніх границь землекористування у натурі з представниками суміжних землекористувачів, в тому числі з землекористувачем земельної ділянки за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Матвіївка вул. Гагаріна, 33, [PERSON] (а.с.72). Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За визначенням ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. ст.2, 9, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Надані учасниками матеріали технічної документації відносно земельних ділянок (а.с.118-120, а.с.213-217, а.с.219-227, а.с.237-239) свідчать про те, що фактичні межі земельних ділянок не співпадають з межами визначеними кадастровими номерами. Вирішуючи спір за даною цивільною справою суд виходить з того, що спірний паркан та деревяна споруда, які позивач просить знести, побудовані у 1983 році. Узгодження зовнішніх границь землекористування у натурі з представниками суміжних землекористувачів є первісною дією перед визначенням меж за кадастровим номером земельної ділянки. Як вбачається, землекористувачами за наявності спірного паркану та деревяної споруди, які побудовані у 1983 році, в процедурі приватизації узгоджено межі земельних ділянок, які з моменту узгодження до часу розгляду справи не змінювались. При цьому суд зауважує, що землекористувачем земельної ділянки, що належить позивачу, межі земельних ділянок узгоджено у 2004 році. Зворотне узгодження з боку попередніх землекористувачів ділянки позивача здійснено з відповідачем у 2012 році. Отже, землекористувачі суміжних земельних ділянок до набуття права власності обопільно узгодили фактичну межу земельних ділянок, які на час розгляду цивільної справи не змінились. Узгодження меж при приватизації є первісно дією порівняно з технічним оформленням документації та не може бути підставою для зміни узгодженої між землекористувачами спільної межі в подальшому. Узгодження фактичної межі земельних ділянок між землекористувачами є складовою права «мирно володіти своїм майном» закріплене Конвенцією та статтею 1 Першого протоколу, а саме: "законного сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності та «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Невідповідність меж за технічною документацією (кадастровими номерами), фактичним межам земельних ділянок узгодженими суміжними землекористувачами не може бути підставою зміни узгодженої межі земельних ділянок в подальшому у звязку з недоліками технічної документації, оскільки порушує вищезазначене право «мирно володіти своїм майном» визначене статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Посилання позивача на те, що відповідачем у 1983 році було порушено раніше визначену межу спільних земельних ділянок, суд залишає поза увагою, оскільки позивачем до суду не надано жодного доказу відносно наявності та виду речового права на земельну ділянку (станом на 1983 рік), розміру земельної ділянки та встановленої або узгодженої межі суміжних земельних ділянок станом на/до 1983 р. На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відмову в його задоволенні.

Outcome: dismissed