Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

В січні 2014 року ПАТ КБ „ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № CNSHSE00000054 в сумі 24585,81 грн., у зв»язку з порушенням відповідачем зобов»язань за кредитним договором. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем 16.01.2006 року було укладено кредитний договір № CNSHSE00000054, згідно якого банк надав відповідачу кредит в сумі 3000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних. Договором передбачено порядок розрахунків та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата відсотків, комісії та інших витрат. У порушення вимог закону та умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість, яку і просив стягнути позивач. Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 07 лютого 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ „ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ „Приватбанк" просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ „Приватбанк" задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повторне стягнення позивачем суми заборгованості за кредитом, яку було стягнуто з відповідача згідно судового наказу, виданого 10 квітня 2007 року Щорським районним судом, оскільки саме по собі видання Щорським районним судом наказу без повного та фактичного виконання відповідачем зобов'язань, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору і не звільняє боржника від сплати процентів за фактичне користування кредитом та відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що згідно Умов укладеного між сторонами кредитного договору у першу чергу здійснюється погашення заборгованості з неустойки (штраф та пеня), у другу - винагорода банку (комісія та відсотки), а в останню - заборгованість з повернення суми кредитних коштів. Крім того, апелянт зазначає, що оскільки на момент ухвалення судом рішення у справі борг позивачу в повному обсязі не повернуто, суд першої інстанції не мав підстав для відмови в захисті його прав на отримання сум, передбачених умовами договору за інші періоди, як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. На думку апелянта, підставою для скасування рішення суду є порушення судом першої інстанції вимог ст. 5, ст. 10 ч. 3, ст.11 ч. 1, ст. 60 ЦПК України та невідповідність оскаржуваного рішення вимогам законності та обґрунтованості, що передбачені ст. 213 ЦПК України. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної цивільної справи, матеріали справи № 2-н-7/2007 року про видачу судового наказу та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ „Приватбанк", суд першої інстанції виходив з того, що на підставі судового наказу, виданого Щорським районного суду 10 квітня 2007 року, з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" стягнуто 3618,94 грн заборгованості за даним кредитним договором, яку відповідач погасив в повному обсязі і права позивача при цьому не порушені. Апеляційний суд не може погодитись з даним висновком суду, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.01.2006 року між ПАТ КБ „ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № СNSHSE00000054, за яким банк надав відповідачеві кредит в сумі 3000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних. Договором передбачено порядок розрахунків та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата відсотків, комісії та інших витрат (а.с.8-11). В зв'язку з порушенням умов договору на підставі заяви позивача судовим наказом Щорського районного суду від 10 квітня 2007 року з відповідача стягнуто на користь позивача 3619 грн 94 коп. заборгованості за вищевказаним кредитним договором (а.17 справи №2-н-7/2007). Судовий наказ був надісланий для виконання до ВДВС Щорського РУЮ і повернувся до суду згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.11.2007 року в зв'язку зі сплатою боргу (а. 15-16 справи №2-н-7/2007). Згідно квитанції від 19.11.2007 року відповідач погасив заборгованість повністю (а.с.25). З наданого позивачем в порядку ст. 27ЦПК України до апеляційного суду письмового розрахунку вбачається, що внаслідок порушення позичальником [PERSON] умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 28 жовтня 2013 року становила 9536,20 грн, з яких 1860 грн 13 коп. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 909 грн 85 коп. - пеня за прострочення сплати основної суми кредиту, 6766 грн 22 коп. - пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитом (а.с.52-53). Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до приписів статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Тобто, належне виконання зобов'язання є однією із підстав припинення зобов'язання, правоприпиняючим юридичним фактом. Враховуючи наведені обставини та вимоги закону, колегія суддів вважає, що видача 10.04.2007 року судового наказу Щорським районним судом не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору, та не тягне за собою припинення договору, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов'язань. Крім того, видача судом першої інстанції вищезазначеного наказу також не позбавляє кредитора права на отримання сум відповідно до положень статей 625, 1046, 1048 Цивільного кодексу України та умов кредитного договору і не тягне за собою припинення зобов'язань за договором з дня набрання чинності судовим наказом. Згідно з роз'ясненнями, які викладені в п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 Цивільного кодексу України. Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув і при вирішенні справи неправильно кваліфікував взаємовідносини сторін, неправильно застосувавши норми матеріального права. Враховуючи, що за наявності судового наказу судді Щорського районного суду від 10 квітня 2007 року правовідносини за кредитним договором від 16.01.2006 року між Банком та [PERSON] не припинялися та не звільняли останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, Банк вправі вимагати у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України покладення на відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Проте, апеляційний суд не може повністю погодитися з розрахунком розміру заборгованості, наданим позивачем, зокрема в частині визначення кількості днів прострочення для нарахування пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом. Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Тому кількість днів прострочення сплати відсотків за користування кредитом становить 365 днів, а не 2425 днів, як зазначено у розрахунку позивача, а отже, пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитом становить 1018 грн 42 коп., а не 6766 грн 22 коп. Одночасно необхідно стягнути на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" із [PERSON] заборгованість по відсотках за користування кредитом в сумі 1860 грн 13 коп. та 909 грн 85 коп. пені за прострочення сплати основної суми кредиту. За таких обставин, враховуючи вищенаведені факти, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу частково та скасувати рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором від 16.01.2006 року у загальній сумі 3788,40 грн. Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу частково, з [PERSON], на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" належить стягнути 365 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial