Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

25 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України в місті Кіровське Донецької області (далі - Фонд) про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням у розмірі 40.000 гривень, на підставах, вказаних в ст.ст. 21,28,34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання , які спричинили втрату працездатності"(далі -Закон), посилаючись на те, що під час виконання свої трудових обов'язків на вугільних підприємствах протягом 17 років 10 місяців він отримав хронічне професійне захворювання: пневмоконіоз через підвищену запиленість виробництва. За висновком МСЕК від 11 жовтня 2001 року йому вперше було встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 40 % на один рік, яка пов'язана з професійним захворюванням - пневмоконіозом. Пізніше при повторному переогляді 17 жовтня 2002 р. йому було встановлено втрата 50% професійної працездатності через професійне захворювання: пневмоконіоз знову строком на 1 рік; потім 09 жовтня 2003 р. встановлено 50% втрати професійної працездатності - пневмоконіоз строком на 2 роки та 20 жовтня 2005 р. встановлено 50% втрати професійної працездатності - пневмоконіоз безстроково. Оскільки втрата працездатності спричиняє йому постійне фізичне та моральне страждання, так як його турбує біль в груді, він відчуває слабкість та втому; втратив нормальні життєві зв'язки, так як не має можливості вести активний образ життя, він став повільним, оскільки різкий рух спричиняє задишку, докладає додаткові зусилля для організації життя, стан його здоров'я постійно погіршується, а захворювання прогресує, він не може як раніше виконувати звичну роботу по господарству, проводити ремонти, носити сумки з ринку, повинен витрачати на лікування суттєву частину коштів від пенсії та щомісячних виплат, чим йому завдано моральну шкоду, яка триває безперервно з дня встановлення МСЕК часткової втрати професійної працездатності до теперішнього часу, яку він просив відшкодувати на його користь за рахунок відповідача шляхом стягнення одноразової грошової компенсації. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити, оскільки хворіє з 1997 р. через роботу на шахті через перевищення рівня пилу. В позові вказано, що йому було вперше в жовтні 2001 році визначено 40% втрати професійної працездатності через пневмоконіоз, а з 2002 р. - 50% безстроково, та це є саме так. Він не може довго ходити, йому тяжко підійматися на другий поверх, де знаходиться його квартира, сходити в гараж за картоплею, підіймати тяжі, він втомлюється та відчуває слабкість. З 2013 р. він ніде не працює за станом здоров'я, одержує пенсію у розмірі 4300 грн. та щомісячні страхові виплати у розмірі 4650 грн., за стягненням моральної шкоди звертається до суду вперше, до цього не отримував виплат на відшкодування моральної шкоди з приводу часткової втрати професійної працездатності. Представник відповідача Мандрус І.С., що працює начальником відділу відшкодування шкоди потерпілим на виробництві та діє за довіреністю, в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволені позовних вимог позивачу, посилаючись на те, що відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (дату вступу якого в дію представник називала то як 2008 рік, то як 1995 рік) Фонд виконує всі свої зобов'язання перед позивачем, підтвердила, що дійсно вперше позивачу встановлений відсоток втрати працездатності через професійне захворювання в жовтні 2001 р.; підтвердила, що позивачу саме у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України в м. Кіровське виплачуються щомісячні страхові виплати та відшкодування моральної шкоди йому не провадили через відсутність від нього заяви про відшкодування моральної шкоди. До того ж, факт спричинення моральної шкоди не підтверджено висновком МСЕК та будь-якими іншими доказами. Просила в позові відмовити. За весь цей час позивач будь яких виплат за моральну шкоду у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України в м. Кіровське не одержував. Представник відповідача Пантюхова Є.О., що працює головним спеціалістом відділу відшкодування шкоди потерпілим на виробництві та діє за довіреністю, в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволені позовних вимог позивачу, підтримавши доводи начальника свого відділу, проте також ніяким чином не пов'язала виникнення права позивача на відшкодування моральної шкоди від часткової втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання із датою набрання чинності Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Позивач відповідно до записів в трудовій книжці та його особистих пояснень, має більше 17 років 10 місяців підземного трудового стажу, які працював на різних підприємствах вугільної промисловості, а саме: ШБУ №2 тресту "Артемшахтобуд", ВКО "Пошук" та "Горизонт", ВАТ "Шахта "Комсомолець Донбасу", КП "Шахтар", МПП "Вєга", де працював з повним робочим днем під землею, тобто на роботах, передбачених Списком №1 виробництв, робіт, професій і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, як роботи з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці, навіть при умові забезпечення процесу видобутку вугілля найсучаснішими технологічними процесами. Саме тому працівникам , зайнятим на роботах з повним робочим днем під землею, діючим трудовим законодавством надається ряд пільг, в тому числі у вигляді скороченого робочого часу, додаткових відпусток, підвищених розмірів тарифних ставок, зменшенню віку для переходу на пенсію за віком, пільгових умовах обчислення різного роду пенсій. [PERSON] за власним бажанням пропрацював у офіційно визнаних на державному рівні та всім відомим особливо шкідливих умовах праці на протязі більше 17 років 10 місяці, не приділяючи при цьому достатньо уваги власному здоров'ю задля забезпечення добробуту своєї сім'ї, не звертаючи уваги на негативні фактори умов праці, не зважаючи на вияви починаючої хронічної професійної хвороби, яка не виникає раптово, не захоплює зненацька; працював, доки дозволяли лікарі після проходження передбачених законодавством періодичних медичних оглядів. 11 жовтня 2001 р. Донецькою обл. МСЕК №3 [PERSON] вперше була встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 40% в зв'язку з професійним захворюванням пневмоконіозом строком на один рік до 11 жовтня 2002 р. При повторному переогляді 17 жовтня 2002 р. Донецькою обл. МСЕК №3 [PERSON] встановлено втрата 50% професійної працездатності через професійне захворювання: пневмоконіоз знову строком на 1 рік. 09 жовтня 2003 р. Донецькою обл. МСЕК №3 позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності - пневмоконіоз строком на 2 роки до 09 жовтня 2005 р. 20 жовтня 2005 р. Донецькою обл. МСЕК №3 [PERSON] встановлено 50% втрати професійної працездатності - пневмоконіоз безстроково. У відповідності з актом розслідування хронічного професійного захворювання від 19 липня 2001 р. професійне захворювання пневмоконіоз виникло через те, що на шахті не в повному обсязі виконуються заходи по пилеподавленню, через що запиленість повітря робочої зони перевищує ПГК та досягала 200 мг/м3 на протязі 50% робочого часу. Несприятливими були і мікроклиматичні умови. За висновком лікарсько-експертної комісії клініки профзахворювань Київського НДІ медицини праці від 09 липня 2002 р., позивачу протипоказана робота в умовах запилення, в контакті з токсичними речовинами. Відповідно до довідки Кіровської центральної міської лікарні, позивач був на обліку у Кіровській міській лікарні з приводу хронічного бронхіту з 1999 р., особливо частими були звернення до лікарів напередодні проходження МСЕК потім майже щорічно по декілька разів проходить курси лікувань в міській та Київській лікарні професійних захворювань; після безстрокового встановлення відсотку втрати працездатності щороку перебував на лікуванні за професійним захворюванням, в тому числі на стаціонарному, а також проходив в 2012 р. санаторне-курортне лікування, що підтверджує пояснення позивача щодо суттєвого погіршення стану його здоров'я. Правовідносини сторін регулюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 р., що набрав чинності з 01 квітня 2001 р. в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (жовтень 2001 року), що покладає саме на відповідача обов'язок відшкодувати цю шкоду з наступних підстав. Відповідно до статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.1 та ч.2 Конституції України, Україна проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Згідно ст. ст. 21,28,30,34,35 Закону "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року, що набрав чинності та діє з 01 квітня 2001 року, та яким було передбачено право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання втрати працездатності, у тому числі, виплати за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй такої втрати працездатності вперше висновком МСЕК, в зв'язку з чим суд при визначенні розміру моральної шкоди виходить з визначення вперше позивачу МСЕК 11 жовтня 2001 р. 40% втрати професійної працездатності. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про охорону праці" в редакції від 21 листопада 2002 року, державна політика в галузі охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.1 ст.9 цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється Фондом відповідно до Закону. Зазначені закони України передбачають відшкодування Фондом шкоди шляхом надання потерпілим соціальних послуг та виплат, у тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відшкодування моральної шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди передбачено ст.1 і є одним із способів захисту особистих немайнових прав працівника. Відповідно до п.п. „е" п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 Закону, в разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода потерпілого від професійних захворювань полягає у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає. Моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення особистих немайнових прав особи на життя, на охорону здоров'я. Встановлення ст. 3 Закону обов'язку Фонду відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Оскільки спірні правовідносини виникли під час дії Закону, який передбачав відшкодування потерпілим на виробництві моральної шкоди, суд приходить до висновку, що внесення змін до нього Законом України "Про Державний бюджет України на 2008 рік", на що посилається відповідач в своїх письмових запереченнях, з урахуванням положень ст. 22 Конституції України, якою передбачено, що при внесенні змін до чинних Законів, прийнятті нових законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод, не є підставою для відмови в позові позивачу, як і відсутність виділення на це коштів. З цих підстав суд також вважає, що до спірних правовідносин не може бути застосований строк позовної давності, і саме відповідач, а не підприємство, яке склало акт розслідування хронічного професійного захворювання, повинен нести відповідальність перед позивачем. На погляд суду, позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки моральні страждання внаслідок стійкої втрати мною професійної працездатності тривають та продовжуються безперервно з 11 жовтня 2001 р. до теперішнього часу. Крім того, відповідно до ст. 268 ч.1 п.3 Цивільного кодексу України, позовна давність взагалі не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Суд вважає, що позивачу заподіяна моральна шкода умовами виробництва внаслідок втрати ним частково професійної працездатності через те, що його непокоять болі в грудині, слабкість, задуха, втома; болі він усуває за допомогою ліків , вимушений періодично лікуватися, що обмежує умови праці та порушує нормальні життєві зв'язки. Суд вважає необов'язковим та недоцільним проходження позивачем МСЕК для визначення факту наявності моральної шкоди, проте суд вважає, що визначена позивачу ступінь втрати професійної працездатності в зв'язку із професійними захворюваннями у розмірі 40%, а повторно і 50% не є показником розміру спричинених потерпілому моральних страждань, оскільки ні один нормативний акт, напряму пов'язуючи розмір одноразової допомоги та щомісячних виплат у відшкодування шкоди зі ступенем втрати професійної працездатності, не пов'язує з ним розмір моральних страждань, що оцінюються виключно з фактично спричиненими потерпілому моральними стражданнями (фізичних, психічних, душевних тощо). При встановлені розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів виваженості, справедливості та розумності, враховує глибину, характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь порушення соціальних зв'язків, характер додаткових зусиль, необхідних для організації життя позивача, втрату в працездатному віці вперше 40% професійної працездатності, неможливість її поновлення . Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням існуючих у позивача загальних захворювань: гіпертонічної хвороби, можливості виконувати роботу без зазначених протипоказань, тобто без праці в підземних умовах та поза контактом з токсичними речовинами, з урахуванням того, що хатня робота ніякими законодавчими актами до тяжких не віднесена, інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, яких позивач зазнав у зв'язку з втратою ним частково професійної працездатності, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позов слід задовольнити частково: на користь позивача за заподіяну моральну шкоду має бути стягнено з відповідача 12.000 грн., а в решті позову слід відмовити за його необґрунтованістю. Судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави, оскільки відповідно до п.18 ст.5 Закону України "Про судовий збір" Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України звільняється від сплати судового збору.

Outcome: partial