Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третьої особи - Товарної біржі "Нерухомість Південь" про визнання договору купівлі-продажу №490 від 28.03.1997 року гаража [ADDRESS] укладеного між [PERSON] з однією сторони і [PERSON] з іншої сторони, зареєстрованого Товарною біржею "Нерухомість Південь" дійсним та визнання права власності на вищевказаний гараж. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що сторонами умова договору купівлі-продажу були виконані в повному обсязі в день його укладення та з того часу він постійно користується даним гаражем, згідно з положенням вказаного договору подальше його нотаріальне посвідчення не потрібно. У зв'язку з тим, що він є інвалідом першої групи і тяжким станом здоров'я він не мав можливості зареєструвати вказаний договір в органах МБТІ. На теперішній час у нього виникла необхідність розпорядитися даним гаражем, але нотаріальною конторою йому було відмовлено у посвідченні будь-яких правочинів щодо цього гаражу, оскільки вказаний договір підлягав нотаріальному посвідченню. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву, просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення. В судове засідання відповідач не з'явилась, надала до суду заяву, просила слухати справу за її відсутності, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, даний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. З матеріалів справи вбаачється, що дані правовідносини між сторонами виникли 28.03.1997 року, тобто до набрання чинності ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, а тому до них потрібно застосовувати норми матеріального права, які діяли до набрання чинності цим кодексом, а саме ЦК України (в редакції 1963 року). Відповідно до ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець передає у власність майно другій стороні (покупцеві), а покупець приймає майно і сплачує за нього певну грошову суму. Як встановлено судом, 28.03.1997 року між [PERSON] з однією сторони і [PERSON] з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу №490 гаража [ADDRESS], зареєстрованого Товарною біржею "Нерухомість Південь". Сторони виконали умови договору в повному обсязі, претензій один до одного не мають, позивач з 1997 року користується вказаним гаражем. Однак, вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений. Згідно ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року). Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Крім того, з набранням чинності з 01.01.2004 року нового ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, відповідно до ст. 657 ЦК України. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції 2004 року) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Позивач вищезазначений договору купівлі-продажу від 28.03.1997 року, після 01.01.2004 року не зареєстрував в органах державної реєстрації нерухомого майна. Згідно роз'яснень п. 13 Постанови ВСУ№ 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.» Таким чином, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України, на яку посилається позивач у своєму позові, не може бути застосована в даному випадку, оскільки договір купівлі-продажу підлягає як нотаріальному посвідченню так і з 2004 року державній реєстрації. Крім того, п. 13 Постанови № 9 ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, встановлено, що «При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість». Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач довів факт купівлі-продажу нерухомого майна, проте, не надав суду жодних доказів того, що відповідач дійсно ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, навпаки, відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала та можливість нотаріального посвідчення договору не втрачена. Таким чином, між сторонами відсутній спір, тому, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині визнання договору купівлі-продажу гаража дійсним. У зв'язку з чим не підлягає задоволенню і вимога про визнання за [PERSON] права власності на спірний гараж, як похідна вимога від вимоги про визнання договору купівлі-продажу вказаного гаража дійсним. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed