Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Транс фінанс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотеки. В обгрунтування вимог зазначила, що 31.01.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №06-2/17Ф, з кінцевим строком погашення не пізніше 30.01.2012 року. В забезпечення виконання умов даного договору 01.02.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого стала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . В 2008 році Кредитор був перейменований на ВАТ «Фольксбанк», а у 2013 році на ПАТ «ВіЕС Банк». Згідно інформації ЄДРПОУ 06.03.2019 року внесено запис про припинення юридичної особи. 29.12.2017 року ПАТ «ВіЕс Банк» згідно договору про відступлення права вимоги передало ТОВ «Фінансова компанія «Траст ФІНАНС» право вимоги за вказаним кредитним та іпотечним договором. Вказані обставини встановлені рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.09.2019 року (справа №344/2963/18). Разом з тим, даний договір іпотеки є складним та містить у собі забезпечувальне зобов`язання іпотеки, а також окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя у вигляді іпотечного застереження (ст.36,37,38 ЗУ «Про іпотеку»). Зазначають, що умова договору щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, яким являється житлове приміщення позивача напряму суперечить ст.47 Конституції України, за якою стягнення на житло може бути виключно судовим. Вважає даний договір про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним та просила суд визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, у вигляді іпотечного застереження в договорі іпотеки від 01.02.2007 року, укладеного між ВАТ "Електрон Банк", перейменованого в подальшому в ВАТ "Фольксбанк", а згодом в ПАТ "ВіЕС Банк" та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в забезпечення виконання умов кредитного договору від 31.01.2007 року № 06-2/17Ф, відповідно до умов якого вони передали в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (п.16 ( в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя), п.19 (г. та д.) та п.23 Договору іпотеки), право вимоги за яким згідно Договору про відступлення права вимоги від 29.12.2017 року, укладеного між ПАТ "ВіЕс Банк", перейшло до ТОВ "Фінансова компанія "Траст Фінанс" . 20.11.2020 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом, оскільки позивач звертається з вимогами щодо іпотечного договору від 01.02.2007 року, з дати підписання якого минуло більше тринадцяти років, позивачем не зазначається в позові про будь яку зміну обсягу його прав, які ґрунтуються на оспорюваному правочині, впродовж його чинності від дня підписання, таким чином строк позовної давності сплив і відповідач просить суд застосувати строк позовної давності. Договір про задоволення позовних вимог іпотекодержателя, який просить позивач визнати недійсним - не є самостійним, окремим від договору іпотеки від 01.02.2007 року договором. Однак, позивач просить суд визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Вважає, що є підстави для закриття провадження у даній справі. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав наведених у позовній заяві, просили суд про задоволення позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні просив суд про задоволення позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судове засідання не з"явилась. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судове засідання не з`явився. З`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 31.01.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №06-2/17Ф, предметом якого було відкриття банком позичальнику кредитної лінії в сумі 40 000 доларів США 00 центів, строком на 5 років на поновлювальній основі. Згідно п.1.4 зазначеного кредитного договору позичальник зобов`язується забезпечити повне погашення заборгованості по кредиту та нарахованих процентах за користування кредитними коштами в строк до 30.01.2012 року в порядку, передбаченому кредитним договором на умовах погашення, згідно з графіком зменшення ліміту, визначеним в додатку №1 до даного договору. Згідно п.2.1 Договору виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором забезпечується іпотекою трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] загальною площею 81,5 кв.м. з підвальним приміщенням площею 28,0 кв.м., що належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно договором іпотеки України. Відповідно до п.2.3 Договору кредит, наданий банком, забезпечується всім належним позичальнику майном та коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством. Пунктом 5.2.1. кредитного договору №06-2/17Ф від 31.01.2007 року встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути банку отриманий кредит в повному обсязі в строк та у порядку встановлених кредитним договором. Згідно п.5.3.1 у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором списати з рахунків позичальника суми боргу на підставі свого наказу про примусову сплату боргового зобов`язання, звернути стягнення на предмет застави (іпотеки) інше забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором від поручителя ( гаранта). Пунктом 7.1 договору передбачено, що він вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. 01.02.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - іпотекодавці (майнові поручителі) та [PERSON] (іпотекодавець) з другої сторони укладено договір іпотеки, з якого вбачається, що 31.01.2007 року між іпотекодержателем ВАТ «Електрон Банк» та іпотекодавцем-боржником [PERSON] укладено кредитний договір №06-2/17Ф, згідно якого іпотекодержатель відкрив іпотекодацю-боржнику кредитну лінію на поновлювальній основі в сумі 40 000 доларів США 00 центів. Сторони цього договору дійшли згоди, що в разі внесення змін до кредитного договору щодо зміни розміру процентів за користування кредитними коштами (в тому числі при їх збільшенні) до цього договору зміни не вносяться і розмір процентів у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджується відповідними угодами (додатками) до кредитного договору. Згідно п.2 договору іпотеки від 01.02.2007 року з метою повного та своєчасного виконання основного зобов`язання іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, разом з усіма його приналежностями, а саме: квартиру [ADDRESS] загальною площею 81,5, житловою площею 48,2 кв.м. з коморою у підвалі. Пунктом 3 договору іпотеки від 01.02.2007 року передбачено, що квартира належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.03.1999 року Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації за номером запису 4589 в книгу 58. Відповідно до п.4 за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовільнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору, а також відшкодувати втрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрати на утримання і збереження предмета іпотеки, витрати на страхування предмета іпотеки, збитки задані порушенням основного зобов`язання чи умов даного договору. В п.5 зазначеного вище договору передбачено, що іпотека є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії цього договору. Відповідно до п.14 Договору іпотеки від 01.02.2007 року передбачено, що право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем боржником основного зобов`язання, а саме: настання терміну виконання зобов`язання іпотекодавця-боржника за кредитним договором, щодо повернення суми кредиту іпотекодержателю, тобто до 30.01.2012 року; у випадку затримки іпотекодавцем-боржником щомісячної сплати процентів після настання строку їх сплати, у відповідності до умов кредитного договору; у випадку затримки іпотекодавцем-боржником частково погашення кредиту, згідно графіку встановленого у відповідності до умов кредитного договору; у інших випадках, передбачених кредитним договором та/або чинним законодавством України. Пунктом 15 Договору іпотеки 01.02.2007 року передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі іпотеко- держатель зазначає стислий зміст порушених іпотекодавцями зобов`язань, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпокодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та Закону України «Про іпотеку». Вимога, встановлена цим пунктом, не перешкоджає іпотекодержателю здійснити свої права, визначені п.9 цього договору, без попереднього повідомлення іпотекодавців, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Положення цього пункту не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Згідно п.16 Договору звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса; договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в даному договорі), який укладається та нотаріально посвідчується одночасно з цим договором (позасудове врегулювання). Визначений зазначеним договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно пункту 19 Договору передбачено реалізація предмету іпотеки після звернення на нього стягнення може здійснюватись наступними способами, зокрема: а) на підставі рішення суду шляхом продажу іпотеки з прилюдних торгів; б) на підставі рішення суду шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-яке особі згідно договору купівлі-продажу; в) на підставі виконавчого напису нотаріуса шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів; г) на підставі договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, шляхом набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання; д) на підставі договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу. Пунктом 23 договору іпотеки передбачено позасудове врегулювання, згідно якого п.п.23.1. сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору наступними способами, а саме: передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у порядку встановленому цим договором; право Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, у порядку встановленому цим договором; п.п. 23.2. Право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно цього договору, належить Іпотекодержателю. п.п. 23.3. Визначені цим договором способи звернення стягнення на предмет іпотеки не перешкоджає Іпотекодержателю звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку або застосувати інші встановлені законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. п.п.23.4. Право Іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, способами визначеними цим договором, виникає у випадку залишення без задоволення Іпотекодавцем письмової вимоги Іпотекодержателя щодо усунення порушень основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору у тридцятиденний строк або більш тривалий строк встановлений Іпотекодержателем (далі - строк встановлений Іпотекодержателем). При цьому, в зазначеному документі Іпотекодержатель зазначає попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб визначений цим договором в разі невиконання іпотекодавцями вимоги іпотекодержателя щодо усунення порушень основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору. п.п.23.5. У випадку залишення Іпотекодавцями без задоволення письмової вимоги Іпотекодержателя щодо усунення порушень основного зобов`язання та/або умові іпотечного договору у встановлений Іпотекодержателем строк, право власності на предмет іпотеки в силу цього договору передається Іпотекодержателю в рахунок виконання основного зобов`язання Іпотекодавцем в порядку, встановленому чинним законодавством. п.п.23.6. Передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки згідно цього договору в рахунок виконання основного зобов`язання є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено Іпотекодавцем в суді. п.п.23.7. У випадку залишення Іпотекодавцем без задоволення письмової вимоги Іпотекодержателя щодо усунення порушень основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору у встановлений Іпотекодержателем строк, Іпотекодержатель в силу цього договору має право продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві. При цьому Іпотекодержатель зобов`язаний за 30 (тридцять) днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити Іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. п.п.23.8. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання повідомленім Іпотекодержателя про намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу предмета іпотеки особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити Іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання Іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у Іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у Іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з Іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог. Якщо особи, як мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, Іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. За згодою між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, Іпотекодержатель має права на продаж предмету іпотеки, відповідно до умов цього договору, за будь-якою ціною на власний розсуд, або за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. п.п.23.9. Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між Іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається Іпотекодавцям. п.п.23.10. Іпотекодержатель після реалізації предмета іпотеки надсилає Іпотекодавцю та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. п.п.23.11. Іпотекодавець має право до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки протягом тридцятиденного строку, вказаного в п.23.7 цього договору, виконати вимогу за основним зобов`язанням чи ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих Іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки тощо. Таке виконання є підставою для припинення процедури продажу предмета іпотеки за цим договором. У разі коли основне зобов`язання підлягає виконанню частинами, Іпотекодавець може скористатися вищезазначеним правом один раз протягом строку дії основного зобов`язання. В разі перевищення цього показника Іпотекодавець має право припинити реалізацію предмета іпотеки лише шляхом повної сплати решти суми за основним зобов`язанням. п.п.23.12. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цього договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. п.п.23.13. На виконання умов даного договору Іпотекодавець доручає Іпотекодержателю подавати документи, включаючи заяви, одержувати необхідні довідки та документи, їх дублікати, розписуватися на документах та в їх одержанні, бути представником в усіх підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх форм власності та підпорядкування, здійснювати всі необхідні платежі та збори, здійснювати державну реєстрацію прав власності на предмет іпотеки в бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), отримувати в БТІ витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно, а також вчиняти всі Інші значимі дії в межах наданих повноважень. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Умовами іпотечного договору від 01.02.2007 року зокрема пунктом 4 зазначеного договору передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовільнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору, а також відшкодувати витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрати на утримання і збереження предмета іпотеки, витрати на страхування предмета іпотеки, збитки задані порушенням основного зобов`язання чи умов договору Як вбачається з пункту 15 договору іпотеки, який кореспондується зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та Закону України «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Звертаючись до суду з позовом, в обгрунтування вимог позивач зазначила, що умова договору щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, яким являється житлове приміщення позивача напряму суперечить ст.47 Конституції України, за якою стягнення на житло може бути виключно судовим. Однак, суд вважає такі твердження безпідставними, оскільки позивачем була надана згода на укладання договору іпотеки на відомих їй умовах, що підтверджується її підписом у на іпотечному договорі від 01.02.2007 року, її волевиявлення було вільним. Пункти договору про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідають нормам Закону України «Про іпотеку». Також, слід зазначити, що норми Закону України «Про іпотеку», які на думку позивача, не відповідають ст.47 Конституції України, неконституційними не визнані, а тому підстав для визнання недійсними п.16, п.19 (г. та д.) та п.23 Договору іпотеки в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя суд не вбачає. Також, суд не приймає до уваги посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, оскільки у цій справі вирішено спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, поновлення права власності, відновлення запису про державну реєстрацію права власності. В Постанові суд зазначив, що стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком суду про те, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII. Встановлені судом обставини є відмінними, оскільки предметом спору у даній справі є визнання недійсним пунктів договору іпотеки, а у справі № 644/3116/18 вирішувався позов стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає через необґрунтованість. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed