Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Капустянський граніт про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що він працював в ПАТ Капустянський граніт на різних посадах. В зв'язку з неодноразовим порушенням роботодавцем норм трудового законодавства України щодо порядку виплати заробітної плати позивач 08 грудня 2014 року звільнився з роботи. Позивач зазначає, що в день звільнення відповідачем не було проведено з ним розрахунок, у зв'язку з чим, йому не було виплачено заробітну плату за фактично відпрацьований час в сумі 4163,65 грн. Згідно рішення Новоукраїнського районного суду від 19 лютого 2015 року з відповідача стягнено заборгованость по заробітній платі в сумі 4163,65 грн., яку було виплачено 25 лютого 2016 року. Оскільки, при звільненні з роботи, відповідач проігнорував вимоги чинного законодавства щодо проведення повного розрахунку з вивільнюваним працівником, позивач вважає свої права порушеними та просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 08 грудня 2014 року по 25 лютого 2016 року в сумі 27 462,25 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 2000,00 грн., так як несвоєчасна виплата належних йому коштів призвела до спричинення йому моральних страджань. Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, судом про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судової повістки, яка містяться в матеріалах справи. З клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, про причини неявки суд не повідомив, заперечень на позов не подав, тому суд ухвалив про заочний розгляд справи, згідно ст.224 ЦПК України, на підставі наявних доказів, без фіксування ходу судового засідання технічним засобом, у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. При вирішенні вказаного спору, суд керується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 29 січня 2014 року у справі №6-144цс13, предметом якої був спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди і зробив правовий висновок, про те, що "непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку". Також суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 27 березня 2013 року у справі №6-15цс13, згідно якої "передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку". Крім цього, суд застосовує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 23 березня 2016 року у справі 6-364цс16, згідно якої "оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Ураховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосовуються положення цивільного законодавства". Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював в ПАТ Капустянський граніт на різних посадах відповідно до Наказу № 123к\~ від 08.07.2005 року. Судом встановлено, що 08 грудня 2014 року [PERSON] було звільнено з роботи за згодою сторін за ст.36 КЗпП України, згідно Наказу № 86к від 08.12.2014 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-11). Згідно довідки ПАТ Капустянський граніт від 17 лютого 2014 року за № 102, станом на 09.12.2014 року розмір заборгованості по заробітній платі вказаного товариства перед [PERSON] складає 4163,65 грн. (а.с.12). Рішенням Новоукраїнського районного суду від 19.02.2015 року стягненно з ПАТ "Капустянський граніт" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 4163,65 грн. (а.с.13), яка була виплачена 25.02.2016 року. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.\~\~\~\~ Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.\~ Стаття 43 Конституції України гарантує право кожній особі на своєчасне одержання винагороди за працю, яке не було дотримано відповідачем. Постановою Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці пунктом 20 передбачено, що, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається, відповідно до ст.27 ЗУ "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), або календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно приписів ст.ст. 116,117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З матеріалів справи вбачається, що у день звільнення [PERSON] між ним та відповідачем спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні не було, що підтверджується довідкою\~ ПАТ Капустянський граніт від 17.02.2014 року про те, що станом на 09.12.2014 року розмір заборгованості по заробітній платі вказаного товариства перед [PERSON] становить 4163,65 грн. Факт того, що позивач не виконував трудові обов'язки 12.03.2015 року, а лише був ознайомлений з наказом про звільнення та отримав трудову книжку, не звільняє відповідача від відповідальності за не проведення з позивачем остаточного розрахунку так, як у зв'язку з виданням наказу про звільнення трудові обов'язки позивача припинилися, а так як в цей день він перебував на підприємстві у зв'язку із звільненням, відповідач зобов'язаний був з ним провести розрахунок. Наведене дає підстави для висновку, що між позивачем та відповідачем спору про розмір сум, які підлягали виплаті [PERSON] у день звільнення не було. Так, у відповідності до встановлених правил та вимог, відповідач має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку з 08 грудня 2014 року по 25 лютого 2016 року, а саме за 305 робочих днів. Вирішуючи питання про дотримання позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України, за захистом своїх порушених трудових прав, суд керується рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статтей 117,237-1 цього кодексу, згідно якого положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116,117,237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У зв'язку із вищенаведеним, суд вважає, що позивач дотримався строків звернення до суду. Відповідно до довідки, виданої ПАТ "Капустянський граніт" №102 від 17 лютого 2014 року розмір середньоденної заробітної плати позивача становив 90 грн. 05 коп. (а.с.12). Таким чином з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку з 08.12.2014 року по 25.02.2016 року в розмірі 27465,25 грн (90,05 грн. х 305 робочих днів = 27465,25 грн.). Отже, позовні вимоги позивача, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати підлягають задоволенню в повному обсязі, в межах позовних вимог. Позивач не збільшував позовні вимоги на час розгляду справи. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п.13 цієї постанови роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, визначаючи розмір відшкодування якої, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, через перебування у важкому матеріальному стані, погоджується з позивачем та приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 1000 грн. У відповідності до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1218,00 грн. на користь держави.

Outcome: partial