Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсними договір поруки № 87-06-П1/09 від 29.11.2006 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.11.2006 року між [PERSON] та відповідачем було укладено Кредитний договір № 87-06/И09. Відповідно до умов договору банк надав [PERSON] в тимчасове користування грошові кошти в розмірі 180000,00 доларів США з терміном повного погашення до 27.11.2026 року з оплатою за процентною ставкою 12% відсотків річних. В забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № 87-06/И09 між [PERSON] та Банком було укладено договір поруки № 87-06-П1/09 від 29.11.2007 року, за якими він на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати за зобов'язання позичальника, які виникають з кредитного договору № 87-06/И09. На думку позивача, вказаний договір поруки був укладений під впливом помилки щодо правової природи правочину, прав та обов'язків його, як сторони договору, неправильного сприйняття фактичних обставин договору, використанням представниками банку оманливої підприємницької практики, а тому може бути визнаний судом недійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві, та просила їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в судовому засіданні проти позову заперечував, надав письмові заперечення в яких зазначив, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, просив суд в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи-[PERSON] не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 29 листопада 2006 року між ТОВ Банк "Фінанси та Кредит", в особі Філії "Київське регіональне управління" Банку "Фінанси та Кредит" та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 87-06/И/09. Предметом даного договору є надання Банком Позичальнику в тимчасове користування, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитних ресурсів в сумі 180000 доларів США, з терміном повного погашення заборгованості по наданих Кредитних ресурсах до 27 листопада 2026 року з оплатою за процентною ставкою на рівні 12 % ( а. с. 7-12). В забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № 87-06/И09 між [PERSON] та Банком було укладено договір поруки від 29.11.2007 року, за якими він на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати за зобов'язання позичальника, які виникають з кредитного договору (а. с. 13-15). Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Статтею 554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Згідно пункту 1.1. Договору поруки поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов'язань за Кредитним договором. Згідно пункту 1.3. Договору поруки № 87-06-П1/09 вбачається, що позивач, як поручитель ознайомлений із Кредитним договором № 87-06/И/09 від 29.11.2006 та погоджується з його умовами. Пунктом 6.2. Договору поруки визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов'язань. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Зважаючи на положення ст. 627 ЦК України та на приписи п. 1.3. Договору поруки, [PERSON] самостійно підписав договір поруки чим взяв на себе певні зобов'язання на його умовах та усвідомлював правові наслідки для себе. Згідно ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", на яку також посилається позивач, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Кредитний договір підписаний позичальником, містить детальний опис усіх умов. Позивач, як поручитель з умовами кредитного договору був ознайомлений. В момент підписання зазначеного договору позивач отримав його копію. Підписання договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору. В судовому засіданні представник позивача не надав суду доказів на підтвердження того, що у відношенні позивача є нечесна підприємницька практика з боку відповідача при укладенні договору поруки, тобто порушення відповідачем вимог Закону України "Про захист прав споживачів", не було, і таких встановлено під час розгляду справи в суді За встановлених судом обставин, беручі до уваги обізнаність позивача з текстом договору, відсутність зауважень щодо його умов, відсутність доказів, які б свідчили про наявність ознак нечесної підприємницької практики, суд не знаходить підстав для застосування положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року "Про судову практику про визнання правочинів недійсними" надано роз'яснення, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Виходячи з аналізу зазначених норм суд приходить висновку, що позивачем не доведено сам факт того, що підписання договору поруки вчинено під дією помилкового сприйняття ситуації, відповідачем використано оманливу підприємницьку практику, та те, що за відсутності помилки щодо правової природи правочину, прав та обов'язків його, як сторони договору, неправильне сприйняття фактичних обставин договору, правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed