Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

25.09. 2015р. [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому після уточнень позовних вимог просила встановити факт батьківства [PERSON], який помер 02 березня 2012 року, стосовно неї -[PERSON], [INFO], а також визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини [PERSON], який помер 02.03.2012р. (т.1 а.с.3-4, 78-79, т.2 а.с.105-106). Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що її батьком був [PERSON], який помер 02.03.2012р., який не перебував у шлюбі з її матір'ю та із-за певних причин не мав наміру з нею одружуватись, однак за свого життя не заперечував та визнавав факт батьківства відносно неї. Проте померлий [PERSON] не спілкувався з нею та не приймав належної участі у її вихованні. Оскільки на даний час вона, вважаючи себе донькою [PERSON], бажає отримати частину спадщини останнього, тому вимушена звертатись до суду із позовом та просити встановити факт батьківства,. Позивачка також визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки вона його пропустила з поважних причин, а саме: тому, що вона не мала жодної інформації щодо свого біологічного батька та не могла здогадуватись про те, що він помер. Про цю інформацію їй стало відомо лише в серпні 2015 року, після того, як відповідач почав оформляти спадщину на частину магазину "Господарник" в смт.Ружині і у нього з цього приводу виникли непорозуміння з власником іншої частини вказаного магазину. 2 В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала, пояснила, що в кінці серпня- на початку вересня 2015 року від своєї матері [PERSON] та двоюрідного брата [PERSON] вона дізналась про те, що її батьком був [PERSON], який помер в 2012 році. До того, вона вважала своїм рідним батьком [PERSON], з яким мати перебувала в шлюбі і який є рідним братом по материнській лінії померлого [PERSON] До серпня-вересня 2015 року їй ніхто не говорив, що [PERSON] є її батьком. Коли вона з своїм молодшим братом та матір'ю проживала разом з [PERSON] однією сім'єю . то на свята до них приходив [PERSON] і вона вважала його своїм дядьком, тобто братом свого батька. [PERSON] запитував як справи, давав цукерки. Коли між її матір'ю та [PERSON] виникали скандали, то приїжджала бабушка [PERSON] - мати [PERSON] та [PERSON], а також сам [PERSON] та забирали [PERSON] і заспокоювали його. Чи допомагав [PERSON] їй матеріально вона не знає, однак в послідуючому їй казала її мати, що [PERSON] давав гроші на подарунки. З [PERSON] її мати ніколи спільно не проживала. Після того, як їй сказали, що в дійсності її батьком є [PERSON], то вона вирішила за підтримки матері, а також його родичів - [PERSON] , тьоті [PERSON] та [PERSON], через суд добиватись щоб їй перейшла у власність частина спадщини [PERSON] і тому подала до суду вказану позовну заяву. Зазначені покази позивачка підтвердила в суді і, будучи допитаною за її згодою, як свідок. Представник позивачки в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] вважає себе донькою [PERSON] з недавнього часу, оскільки тривалий час не знала про свого біологічного батька. Так як її мати була одружена з братом [PERSON] - [PERSON], тому [PERSON] не хотів травмувати доньку і не говорив їй про своє батьківство. Проте спілкувався з нею, однак не як батько, а як дядько, дарував їй подарунки, але так щоб не викликати підозри. Позивачка знала , що її батьком був [PERSON], а дізналась про те, що в дійсності її батьком є [PERSON] лише в 2015р. - тоді, коли між відповідачем та сестрою [PERSON], а також [PERSON] почався спір про спадщину і тоді ж вона вирішила отримати частку спадкового майна свого батька. Саме з цієї причини вона пропустила строк на прийняття спадщини [PERSON] Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заперечення, в яких зазначив, що за свого життя його батько ніколи не говорив про якихось інших дітей, а також своїми діями та розмовами не давав приводу для таких думок. Вважає, що метою позову [PERSON] є лише бажання допомогти сестрі його батька [PERSON] та її синові [PERSON] отримати частину спадкового майна [PERSON], а саме : магазину в смт.Ружині(т.1 а.с.105-106). Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, пояснивши , що [PERSON] за свого життя спільно з матір'ю позивачки [PERSON] не проживав, спільного господарства ніколи не вів, спільне з нею не виховував та не утримував позивачку, а також ніколи не визнавав свого батьківства відносно [PERSON] Суд, вислухавши пояснення позивачки, представників сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. [PERSON], [INFO], з 01.08.1992 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (дошлюбне прізвище -[PERSON]) [PERSON] і вони є батьками відповідача [PERSON], який народився 14.01.1993 року, що вбачається з свідоцтва про одруження та свідоцтва про народження (т.2 а.с.16, 24 на звороті). 3 [PERSON] помер 02.03.2012р. в смт.Ружині Житомирської області, що вбачається з свідоцтва про смерть( т.2 а.с.18). Зі спадкової справи №61/2012, заведеної 16.07.2012р. приватним нотаріусом Ружинського нотаріального округу Житомирської області [PERSON] відносно майна померлого 02.03.2012р. [PERSON], вбачається, що дружина спадкодавця [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини та від отримання свідоцтва про право на 1\\2 частку в спільному майні подружжя і не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину на все спадкове майно отримав син [PERSON] (т.2 а.с.17 на звороті). Спадщину [PERSON] прийняв його син [PERSON] Олегович-відповідач по справі, подавши до нотаріальної контори у встановленому законом порядку заяву про прийняття спадщини (т.2 а.с.23). 04.03.2014р. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно [PERSON]С.(т.2 а.с.35 на звороті). 18.09.2015р. до нотаріуса звернувся [PERSON] - представник [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно [PERSON] Проте повідомленням від 21.09.2015р. приватний нотаріус у вказаному відмовив в зв'язку з неприйняттям [PERSON] спадщини [PERSON], а також відсутністю документів, які б підтверджували її родинні стосунки із спадкодавцем (т.2 а.с.37 на звороті, а.с.43). 25.09.2015р. [PERSON] звернулась із вищевказаним позовом до суду (т.1 а.с.3-4). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] народилась 13.09.1992 року в с.Заріччя Ружинського району Житомирської області і її матір'ю є [PERSON] , а відомості про батька записані зі слів матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України, що вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України (т.1 а.с.8) Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст.53 КпШС походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини, коли 4 відповідно до ч. 2 ст.55 КпШС України запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній і можуть бути подані матір'ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Закон розрізняє порядок визначення походження дитини від батька шляхом визнання батьківства - про що позов заявляється до особи, яка вважається батьком дитини, або нею самою, та шляхом встановлення факту батьківства у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Тобто, у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, належним способом захисту може бути лише встановлення факту батьківства. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст.53 КпШС України. Згідно з ч.4 ст.53 КпШС України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Так при розгляді справ про встановлення батьківства дитини, яка народилася до 1 січня 2004р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини Таким чином, при встановленні факту батьківства [PERSON] по відношенню до позивачки [PERSON], яка народилась до 01.01.2004 р., суд повинен керуватися ст.53 КпШС України, яка закріплює чотири юридично вагомі обставини встановлення факту визнання батьківства, кожна з яких є необхідною та достатньою для задоволення вимог: 1) сумісне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини та чоловіком до народження дитини; 2) сумісне виховання батьками дитини; 3) сумісне утримання дитини батьками; 4) докази, що з достовірністю підтверджують визнання чоловіком батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне спілкування, придбання майна для спільного користування тощо). Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа, хоча і проживає окремо від матері дитини, однак систематично відвідує дитину та доглядає за нею, спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї, даючи поради по її вихованню, виявляє турботу під час захворювань, бере дитину на деякий час до себе . Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою матері дитини допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. 5 Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Положеннями ч.1 ст.61 ЦПК України передбачено підстави звільнення від доказування у випадку, якщо обставини визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом на підставі показів свідків достовірно встановлено, та не заперечується сторонами, що [PERSON] та мати позивачки [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебували та ніколи спільною сім'єю без реєстрації шлюбу не проживали, спільного господарства не вели. Доказів того, що вказані особи спільно виховували [PERSON] суду також не надано. Навпаки, як вбачається з показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , які є родичами [PERSON] та позивачки, про батьківство [PERSON] стороннім особам не повідомлялось і дитина, тобто позивачка вважала своїм батьком [PERSON] - брата [PERSON], з яким мати позивачки перебувала в зареєстрованому шлюбі та проживала однією сім'єю. Саме [PERSON] приймав участь як батько у вихованні [PERSON] в той час, коли перебував в зареєстрованому шлюбу з матір'ю останньої. Також суду не надано доказів того, що мати позивачки та [PERSON] спільно утримували [PERSON] Епізодичні або тимчасові знаки уваги до [PERSON] Б,А. з боку [PERSON] у вигляді подарунків на свята, на думку суду, не можуть бути свідченням того, що він утримував позивачку спільно з її матір'ю. Крім того, вказані подарунки [PERSON] можуть бути розцінені як подаровані ним як дядьком [PERSON], тобто братом її батька [PERSON] Також суду не надано будь-яких документальних підтверджень того, що [PERSON] визнавав себе батьком [PERSON] Покази вищевказаних свідків, про те, що [PERSON] визнавав своє батьківство відносно [PERSON] мають суттєві розбіжності і на їх підтвердження не надано жодного документа, а тому суд критично відноситься до даних показів, враховуючи при цьому , що зазначені свідки , які є родичами спадкодавця [PERSON] та позивачки і між якими та відповідачем існує спір про право на спадщину, а тому, відповідно, вони мають певну заінтересованість в результатах розгляду справи. Так, в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір'ю позивачки, пояснила, що [PERSON] був біологічним батьком її доньки [PERSON]. Однак при народженні доньки вона та її сім'я, а також сім'я [PERSON] домовились про те, щоб вказане не афішувати, оскільки в той час [PERSON] одружився з іншою жінкою -[PERSON], а в послідуючому у них народився син [PERSON]. Тому своїй доньці вона нічого про батьківство [PERSON] не повідомляла. Лише в серпні-вересні 2015 року [PERSON] повідомив їй, що [PERSON] хотів частину свого майна віддати [PERSON]. І тоді вони вирішили звернутись до суду з даного приводу. Спільною сім'єю з [PERSON] вона не проживала, однак він допомагав їй, цікавився життям [PERSON]. Вона перебувала в шлюбі та проживала спільною сім'єю з братом [PERSON] - [PERSON], вони мають від шлюбу сина. А тому [PERSON] вважала [PERSON] своїм батьком, а їхнього сина - своїм рідним братом. В судовому засіданні свідок [PERSON], який є братом [PERSON], та перебував в зареєстрованому шлюбу з [PERSON] - матір'ю позивачки, в судовому засіданні пояснив, що саме його [PERSON] вважала своїм батьком. 6 [PERSON], будучи одруженим з іншою жінкою, оберігав свою сім'ю і не давав поводу для того, щоб в сім'ї виникли будь-які підозри щодо його батьківства відносно [PERSON]. Тому він не міг спілкуватись як батько із нею, а передавав їй подарунки через свою нині покійну матір, або ж через сестру - [PERSON]. Свідок пояснив, що з [PERSON] - матір'ю позивачки познайомився після народження [PERSON] і знав, що батьком позивачки є його брат по материнській лінії [PERSON], однак про це позивачці ніколи не говорив і вона вважала його своїм батьком і не знала, що він їй нерідній. З показів вказаних свідків вбачається що визнання [PERSON] свого батьківства відносно [PERSON] трималось в таємниці від сторонніх осіб, а також від самої [PERSON], якій , як вбачається з її показів, про батьківство [PERSON] було повідомлено в серпні-вересня 2015р., тобто більш ніж через 3 роки після смерті останнього, і причиною вказаного повідомлення став спір щодо розподілу спадкового майна між спадкоємцями. В той же час свідок [PERSON], який є братом матері позивачки і, відповідно, її дядьком, суду пояснив, що [PERSON] нікого не вважала своїм батьком. Свідок [PERSON] - сестра [PERSON] та , відповідно, тітка відповідача , в суді пояснила, що [PERSON] стало відомо про те, що [PERSON] її батько ще тоді, коли навчалась в школі. Саме тоді [PERSON] повідомили про вказане. В той же час, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], які не є родичами сторонам, і, відповідно, не мають особистої заінтересованості в результатах розгляду справи, однак були в дружніх стосунках з [PERSON], проживали з ним в одному населеному пункті, часто зустрічались з ним, деякі з них ходили разом зі спадкодавцем в дитячий садок, школу, а потім залишились друзями в дорослому віці, пояснили суду, що [PERSON] за свого життя не лише не визнавав своє батьківство відносно [PERSON], а навпаки, категорично заперечував вказане. Таким чином, суд приходить до впевненості, що достовірних доказів щодо визнання [PERSON] за життя свого батьківства відносно позивачки суду не надано. Ймовірність біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] відповідно до діючого на час її народження законодавства не є достатнім доказом для становлення відповідно до ст.53 КпШС України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі. Таким чином, будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог в розумінні ст.53 КпШС України позивачка суду не надала, а тому в задоволенні її позовної вимоги щодо встановлення факту батьківства суд відмовляє. Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб(спадкоємців) і спадкування здійснюється за заповітом або законом. Перелік осіб, які можуть бути спадкоємцями за законом, передбачено в ст.1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст. ст.1220, 1269, 1290 ЦК України право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається із часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час прийняття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Отже, відповідно до вимог закону строк на прийняття спадщини [PERSON], який помер 02.03.2012р., розпочався 02 березня 2012 року та сплинув 01 вересня 2012 року. 7 Частиною 2 ст.1272 ЦК України передбачено , що за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини із поважної причини, за відсутності письмової згоди спадкоємця, який прийняв спадщину, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини( ч.3 ст.1272 ЦК України). Як вбачається з вищевказаної спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Ружинського нотаріального округу відносно майна померлого 02.03.2012р. [PERSON], останній заповіт не залишив, а тому, відповідно, його спадкоємців за заповітом немає. Єдиним спадкоємцем за законом першої черги, який у встановлений строк прийняв його спадщину, є його син - відповідач по справі [PERSON], який заперечує відносно визначення позивачці додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В той же час, позивачка не надала суду доказів того, що вона відноситься до кола осіб, які відповідно до ст.ст.1261-1265 ЦК України мають право на спадкування за законом після смерті [PERSON] А отже позивачка не є спадкоємцем [PERSON] і зазначене є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки такий строк може бути надано лише спадкоємцям померлого. Крім того, суд враховує те, що при вирішенні спору щодо надання особі, яка є спадкоємцем, додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є обов'язковим обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. В сенсі ст. 1272 ЦПК України, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Також не є поважною причиною пропуску строку саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших обєктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини ( постанови ВС України від 04.11.2015р. № 6-1486цс15 , від 26.09. 2012 року (справа № 6-85цс12) Обов'язок доведення поважності причин пропуску встановленого законодавством строку для подання заяви про прийняття спадщини лежить на позивачу, оскільки відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з пояснень позивачки вона строк для прийняття спадщини [PERSON] пропустила із-за того, що не знала, що він є її батьком, а також в зв'язку з тим, що із-за відсутності документів, які б підтверджували їхні родинні стосунки, їй необхідно було звернутись до суду із позовом для встановлення факту батьківства. 8 Таким чином судом встановлено, що не існувало об'єктивних, непереборних, істотних труднощів для позивачки на вчинення дій для прийняття спадщини в період з дня смерті [PERSON] та до закінчення 6-ти місячного строку для прийняття спадщини, оскільки обставини, на які посилається позивачка, не є такими. З врахуванням вказаного, відсутні правові підстави для визначення позивачці додаткового строку для прийняття спадщини, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги суд також відмовляє.

Outcome: dismissed