Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] за первісним позовом звернувся до суду з вказаною позовною заявою, у якій посилаючись на вимоги ст.ст. 1046, 1047, 1049, 526,530, 625 ЦК України з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з [PERSON] на його користь борг у розмірі 421\~562,34 грн., який складається з основного боргу у сумі 50\~000 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами (виходячи з облікової ставки НБУ) у сумі 3947,94 грн., 3 % річних що становить 558,9 грн. та штрафні санкції у розмірі 365\~000,00 грн. посилаючись на те, що 18 березня 2014 року між ним [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договір позики (далі Договір). За даним Договором він зобовязувався передати грошові кошти у розмірі 50\~000 грн. [PERSON], а та в свою чергу зобовязувалась повернути грошові кошти не пізніше 31 грудня 2015 року, а у разі несвоєчасного повернення позики відшкодувати 10 % штрафних санкцій за кожен день прострочення, що стверджується договором та розпискою від 18.03.2014 року написаною власноруч [PERSON] про отримання грошових коштів у розмірі 50\~000 грн. Позичальник [PERSON] у встановлений законом строк умови договору не виконала та відмовляється в добровільному порядку повертати отриманні грошові кошти. Представник позивача за первісним позов [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити на вище зазначених підставах. У задоволені зустрічного позову просив відмовити, зазначаючи при цьому, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню оскільки не ґрунтуються на законі та крім того, у удовому засіданні не встановлено підстав для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні просив у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі та задовольнити зустрічний позов [PERSON], у якому він просить визнати недійсним Договір позики від 18 березня 2014 року та застосувати наслідки його недійсності, зазначаючи при цьому, що 27.03.2012 року [PERSON], який був власником земельної ділянки площею 3,0432 га чоловіком [PERSON] уклав з СФГ «Нива-1» договір оренди землі строком на 10 років. 07.05.2012 року [PERSON] помер. Спадкоємцями першої черги за законом стала його дружина [PERSON] та син [PERSON]. Перебуваючи у важкому матеріальному стані в 2013 році [PERSON] пристала на пропозицію [PERSON] відчужити йому спадкову земельну ділянку за 50\~000 грн.. Згідно досягнутою домовленості [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики на 50\~000 грн., а для того, щоб [PERSON] не змінила своє рішення після отримання грошей то у 5.4. договору позики [PERSON] вказав для неї кабальні умови «у разі невчасної повернення позики Позичальник сплачує Кредитору 10 % штрафних санкцій за кожен день прострочення» та в подальшому звернувся до Сквирського районного суду з позовом про визнання за ним права власності на спадкову земельну ділянку. Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 25 квітня 2014 року за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку. 20.09.2014 року [PERSON] у державній реєстраційній службі зареєстрував за собою речове право на земельну ділянку. 12.12.2014 року Сквирський районний суд Київської області за нововиявленими обставинами переглянув рішення Сквирського районного суду Київської області від 25 квітня 2014 року та залишив позов [PERSON] без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України. Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 03 лютого 2015 року за [PERSON] та її сином [PERSON] було визнано право власності на спадкову земельну ділянку після смерті [PERSON] в рівних частинах. Оскільки [PERSON] не дотрималась умов договору про відчуження спадкової земельної ділянки то [PERSON] подав позов до суду. [PERSON] у судовому засіданні заперечуючи проти позовних вимог вказала, що її чоловікові [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 3,0432 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку він здавав в оренду, а орендну плату отримувала вона та крім того [PERSON] працював на території Російської федерації та надав членам родини допомогу. 07 травня 2012 року її чоловік [PERSON] помер. У звязку з його смертю у неї та членів її родини склалось тяжке матеріальне становище, а саме : тривалий час вона та члени її родини не могли працевлаштуватись, живуть за рахунок випадкових заробітків у односельців. По сусідстві з нею проживає [PERSON], який на території Сквирського району займається фермерським господарством та який час від часу надавав їй та її родині допомогу, а саме : разову роботу по господарству, одяг та продукти харчування. Приблизно в кінці 2013 року у звязку із скрутним матеріальним станом, вона з членами родини мала намір виїхати на постійне місце проживання до Російської федерації і [PERSON] запропонував придбати в неї належну її покійному чоловікові земельну ділянку за 50\~000 грн., вона погодилась. Проблемами переоформлення спадкового майна після смерті чоловіка займався [PERSON], у звязку із чим вона надала йому довіреність, а в подальшому на вимогу [PERSON] написала ряд розписок про отримання коштів, але дат складання не памятає, оскільки практично весь час після смерті чоловіка перебувала в стані алкогольного спяніння. Більшу частину отриманих грошових коштів від [PERSON] вона витратила на погашення заборгованості перед односельцями, місцевого магазину в розмірі 28\~000 грн. та погашення боргів членів родини. На даний час згодна повернути [PERSON] отримані грошові в сумі 50\~000 грн. за рахунок отримання орендної плати за земельну ділянку. Судом встановлено, що 07.05.2012 року на території Красноярського краю помер громадянин [PERSON] [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 3,0432 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва право на яку посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 462942 виданого Сквирською районною державною адміністрацією 18.07.2005 року. Спадкоємця першої черги за законом є дружина покійного [PERSON] та син [PERSON]. [PERSON] є співвласником 1/3 частини житлового будинку за № 37-А по вул. Леніна в с. Камяна гребля Сквирського району Київської області у якому зареєстровані та проживають ще 9 членів родини з яких 3-оє неповнолітніх. Згідно записів у трудовій книжці [PERSON] не працює з 31.03.2013 року. 12.02.2014 року [PERSON] надала [PERSON] довіреність, якою уповноважувала останнього представляти інтереси в усіх державних органах, підприємствах, установах, організаціях тощо. 18.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики згідно якого [PERSON] зобовязувався надати [PERSON] грошові кошти в сумі 50\~000 грн. Згідно умов договору даний договір є безпроцентним. Пунктом 5.4 Договору передбачено, що « у разі невчасної повернення позики Позичальник сплачує Кредитору 10 % штрафних санкцій за кожен день прострочення» та визначено строк повернення до 31 грудня 2015 року. Згідно наданої розписки [PERSON] 18.03.2014 року отримала грошові кошти у розмірі 50\~000 грн. Отримані кошти [PERSON] витратила на погашення заборгованості перед односельцями, місцевим магазином тощо, що не заперечується сторонами. Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 25 квітня 2014 року за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку. 20.09.2014 року [PERSON] у державній реєстраційній службі зареєстрував за собою речове право на земельну ділянку. 12.12.2014 року Сквирський районний суд Київської області за ново виявленими обставинами переглянув рішення Сквирського районного суду Київської області від 25 квітня 2014 року та залишив позов [PERSON] без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України. Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 03 лютого 2015 року за [PERSON] та її сином [PERSON] було визнано право власності на спадкову земельну ділянку після смерті [PERSON] в рівних частинах. Між сторонами виникли зобов'язальні договірні правовідносини, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми § 2 глави 16 розділу IV Цивільного кодексу України та глави 54 ЦК України. Також суд керується загальними засадами цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності і розумності (ст. 3 ЦК України). Правовою підставою позову, яку уточнив представник в судовому засіданні, є ч. 1 ст. 233 ЦК України, згідно якої правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року визначено, що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Тобто предмет судового розгляду формулюється в позовній заяві, в якій позивач зазначає свої вимоги. Разом з тим саме по собі посилання позивача на певну правову норму не звільняє суд від обов'язку, передбаченого ст. 214 ЦПК України, визначити характер правовідносин і правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. За положеннями ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Таким чином, суд, враховуючи обставини встановлені у судовому засіданні, та те, що позивач на момент укладання договору позики тривалий час ніде не працювала, мала чисельні борги, сторонам по справі достеменно було відомо про матеріальний стан один одного, що не заперечується сторонами по справі та беручи до уваги подальші дії [PERSON] спрямовані на набуття права власності на земельну ділянку то суд приходить до висновку, що фактично між сторонами було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Відповідно до пункту 15 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 1,2,5 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. На підставі викладеного,

Outcome: approved