Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів від 28 червня 1993 року №1134/2 та свідоцтво про право власності, видане 02 липня 1993 року Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів щодо квартири за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на порушення її права на приватизацію квартири [ADDRESS] з тих підстав, що особи яки займалися оформленням відповідних документів, навмисно не повідомили орган приватизації про зміну складу сімї у звязку з народженням останньої 26.05.1993 року, про що свідчить довідка про склад сімї, складена вже після її народження і в якій відсутні відповідні відомості. Окрім того, про порушення відповідної процедури приватизації зазначеного вище приміщення також свідчить той факт, що матір позивачки, відповідач [PERSON] була позбавлена участі в приватизації квартири [ADDRESS], де вона постійно мешкала, оскільки остання, як зазначає позивачка, не давала письмової згоди на приватизацію, спільної із іншими відповідачами житлової площі, із урахуванням того, що в спірній квартирі на час приватизації яка відбулася 2 липня 1993 року, вже проживала, на той час малолітня позивачка. Викладене вище, на думку позивачки, свідчить про факт порушення відповідним органом приватизації вимог чинного законодавства, що регламентує процедуру проведення приватизації житла, оскільки розпорядження Управління житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів від 28 червня 1993 року №1134/2 про приватизацію квартири [ADDRESS], було видано на підставі документів з неправдивою інформацією, що, на переконання позивачки, свідчить про правомірність її звернення до суду з метою відновлення порушеного права. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 03 вересня 2018 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 01 жовтня 2018 року вжито заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну квартиру [ADDRESS] (Щорса) в місті Кременчуці Полтавської області та заборони державним реєстраторам внесення змін до Єдиного державного реєстру права власності речових прав на нерухоме майно відносно вказаної квартири, та заборони державним реєстраторам та/або будь-яким іншим реєстраторам проведення будь-яких реєстраційних дій (реєстрацію, зняття з реєстрації тощо) щодо фізичних осіб за адресою: квартира [ADDRESS] (Щорса) в місті Кременчуці Полтавської області. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09 листопада 2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлялась судом про дату, час та місце розгляду справи, однак надала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу без її участі та з участю її представника та зазначила, що позовні вимоги підтримує. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені в позові обставини, одночасно наполягаючи на відсутність підстав щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, мотивуючи свої заперечення тим, що про проведення приватизації спірного житла без її участі, позивачка дізналася лише в березні 2018 року від своєї матері [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, згідно змісту наданого відзиву, просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову у звязку з пропущенням останньою строку позовної давності, мотивуюче свої твердження тим, що спірне розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності було складено та видано відповідними органами у 1993 році і в даному випадку, у позивача протягом семі років, що минуло з часу її повноліття до дати звернення до суду, не було перешкод для отримання інформації про співвласників спірного житла і як наслідок, остання мала можливість звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Одночасно відповідач [PERSON] зазначила, що вважає відсутніми порушення діючого законодавства під час приватизації квартири, так як на момент звернення із відповідною заявою позивач ще не народилася та ніколи не була зареєстрована у спірній квартирі, а тому вимоги позивача щодо визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності є необґрунтованим та безпідставними. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснивши що на час проведення приватизації квартири [ADDRESS] (Щорса) в місті Кременчуці Полтавської області, а саме травень 1993 року, в ній мешкали вона, [PERSON] та її матір [PERSON] Оформленням та збиранням необхідних для приватизацію зазначеного вище житла документів, займалася її матір, відповідач [PERSON]М, яка і запевнила останню про врахування інтересів усіх членів їх родини, в тому числі і новонародженої доньки [PERSON], позивачки по справі, яка з часу свого народження майже постійно та безперервно мешкала в цій квартирі, не враховуючи того часу коли відповідачка [PERSON] відбувала покарання за вироком суду і позивачка була вимушена мешкати за адресою проживання свого батька. Як зазначає відповідач про не включення позивача до приватизації спірного житла, вона дізналася лише у 2009 році після її звільнення з місць позбавлення волі, і зазначивши, що саме з цього часу і майже до звернення до суду, остання та її донька, позивачка по справі, постійно мешкали в квартирі [ADDRESS] (Щорса) в місті Кременчуці Полтавської області. Відповідач частково спростувала наведені позивачкою обставини, на які остання посилається як на підставу щодо задоволення позовних вимог, в частині відсутності письмової згоди останньої на приватизацію спірної квартири, зазначивши що детально не памятає всіх обставин тих подій оскільки минув великий проміжок часу і вона була більше стурбована своєю вагітністю ніж оформленням документів, а тому спростувати або підтвердити факт справжності свого підпису на відповідних документах вона на даний час не має можливості. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, згідно змісту наданого ним відзиву, просив розглянути справу без його участі та відмовити [PERSON] в задоволенні позову з підстав необґрунтованості, оскільки вважає, що жодних порушень діючого законодавства під час приватизації вчинено не було, так як на момент звернення з відповідною заявою позивач ще не народилась та ніколи не була зареєстрована в спірній квартирі, а тому відсутні підстави для визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності. Окрім того, відповідач [PERSON] вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду, оскільки остання достеменно була обізнана про те, що вона не брала участі у приватизації, та після досягнення повноліття у 2011 році мала можливість звернутись до суду за захистом порушеного права. Представник відповідача, [PERSON] житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради, в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не надав до суду пояснень про причини неявки. Згідно змісту відзиву, наданого представником [PERSON] житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради [PERSON], останні просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову з тих підстав, що на момент приватизації спірного майна [PERSON] не була зазначена у довідці про склад сімї, на підставі якої ухвалюється рішення про приватизацію, як така, що зареєстрована та проживає у квартирі, у звязку із чим були відсутні підстави для врахування на неї норми площі, яка передається безкоштовно. Таким чином, як вказує представник відповідача, свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] було видано законно та підстави для його скасування відсутні. Представник третьої особи, Комунального підприємства «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вважаючи, що приватизація спірної квартири відбулась відповідно до норм діючого на той час законодавства, оскільки на час її проведення були відсутні відомості про члена сімї - [PERSON], яка народилася пізніше, ніж [PERSON] звернулась до органу приватизації із відповідною заявою. Представник третьої особи, Служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, в судове засідання не зявився, хоча повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, не надав до суду пояснень про причини неявки. Суд, вислухавши думку представника позивача [PERSON] адвоката [PERSON], відповідача [PERSON], представника третьої особи Комунального підприємства «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради [PERSON], приймаючи до уваги думку позивача [PERSON], думку відповідачів [PERSON] та [PERSON], враховуючи думку представника відповідача [PERSON] житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради [PERSON], ретельно вивчивши, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 21 травня 1993 року відповідач [PERSON] звернулась до Управління житлово комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів із письмовою заявою про передачу в приватну спільну сумісну власність квартири [ADDRESS], до якої додала довідку про склад сімї, розрахунок площі квартири. 26 травня 1993 року народилась позивач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІІ КЕ №415081, виданого 12 серпня 1993 року повторно Автозаводським районним відділом ЗАГС міста Кременчука. 31 травня 1993 року була складена довідка про склад сімї за змістом якої вбачається що в квартирі [ADDRESS] (Щорса) в місті Кременчуці Полтавської області були зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 28 червня 1993 року Управлінням житлово комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів було видано розпорядження №1134/2 про передачу квартири [ADDRESS] в приватну спільну сумісну власність. На підставі зазначеного вище розпорядження №1134/2 від 28 червня 1993 року, було видано свідоцтво на право власності на житло, відповідно до якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [INFO], та членам її сімї [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідно до змісту довідки, виданої 17 жовтня 2017 року КП «Кременчуцьке міжміське БТІ Полтавської обласної ради» за вих.№ 61/4361, за даними архівного обліку станом на 28 грудня 2012 року квартира [ADDRESS] (попередня назва Щорса) в місті Кременчуці належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Прізвище позивача з «Чорномор» на «Герасимчук» змінено в результаті реєстрації шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого 28 липня 2017 року Онуфріївським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області. Вирішуючи питання про обґрунтованість та підставність позову, суд керується нормами законодавства, чинними на час винесення оскаржуваних розпорядження та свідоцтва, тобто станом на травень - червень 1993 року. Відповідно до\~вимог Закону\~України\~ "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 року\~передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Статтею 1 зазначеного вище Закону визначено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Статтею 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»\~передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно ч.11\~ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду", спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом або арбітражним судом відповідно до їх компетенції. На підставі ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим\~статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ст.\~1,\~4, ч. 1 ст.\~5, ст.\~8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Така ж вимога зазначена в п. 5 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, яке було дійсним на час приватизації, затвердженого\~наказом № 56 від 15.09.1992 Державного комітету України по житлово-комунальному господарству\~(далі за текстом - Положення), передача займаних квартир здійснюється у приватну та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Згідно з п. 20 Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У відповідності до п. 21 Положення, у довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду Відповідно до вимог статті 17 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) місцем проживання неповнолітніх,що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка народилася 26 травня 1993 року, а довідка про склад сімї, яка фактично є основним документом що підтверджує факт проживання особи за визначеним місцем проживання і як наслідок підтверджує наявність її права на приватизацію житла, буда складена та відповідно видана 31 травня 1993 року. Окрім того, на час народження позивачки, постійним місцем проживання та реєстрації її матері [PERSON] було спірне житлове приміщення, розташоване за адресою: Полтавська область місто Кременчук вулиця Щорса (Європейська) [ADDRESS], яке відповідно до вимог статті 17 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено як і місце проживання малолітньої особи, в даному випадку позивачки по справі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт постійного проживання позивачки після її народження в у квартирі №84 в будинку №37 в місті Кременчуці разом із матірю [PERSON] з якою свідок перебувала в дружніх стосунках. Оскільки, аналіз наведених вимог законодавства що регламентували порядок проведення приватизації житлового фонду і чинних на час оскаржуваних рішень, передбачає обовязок відповідних органів на зазначення новонароджених у довідці про склад сімї та як наслідок врахування на них норми площі яка передається безкоштовно, то доведений в судовому засіданні факт не внесення до довідки про склад сімї, датованої 31 травня 1993 року, відомостей щодо позивача, народженої 26 травня 1993 року, свідчить про порушення прав останньої на приватизацію житлового приміщення, розташованого за адресою: Полтавська область місто Кременчук вулиця Щорса (Європейська) [ADDRESS]. Суд не приймає до уваги твердження позивача, щодо порушення процедури приватизації зазначеного вище житлового приміщення з підстав відсутності письмової згоди її матері [PERSON] на прийняття участі в приватизації, оскільки обставини на які посилається [PERSON] в обґрунтування своїх вимог, спростовуються по перше: дослідженою в судовому засіданні заявою на приватизацію від 21 травня 1993 року яка містить підписи двох осіб, а саме наймача житлового приміщення [PERSON] та повнолітнього члена її родини на той час [PERSON]; по-друге: показами самої відповідачки [PERSON] в судовому засіданні яка факт дійсності свого підпису не спростовувала, а лише зазначила, що у звязку зі спливом тривалого періоду часу вона не чітко памятає подій травня 1993 року і по-третє: обставини на які посилається позивачка, свідчать фактично про порушення права відповідача [PERSON] на приватизацію спірної квартири і тому остання, відповідно до вимог статей 16,20 ЦК України, має право на захист своїх прав на свій розсуд та у визначений останньою спосіб, однак відповідач із вимогами щодо визнання приватизації недійсною, до суду не зверталася. Згідно з\~статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень\~статті 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і\~перехідних положень ЦК України, правила цього\~Кодексу\~щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені\~ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статей\~71,\~75 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР\~встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Також, відповідно до ч. 1\~ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16. Однак також, відповідно до ст.ст.\~256,\~257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім цього, за ст.ст.\~260,\~261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом. Також згідно\~ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Окрім наведеного, слід вказати, що одним із елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Відповідно до статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Про вказане, зокрема, йдеться у ряді правових позицій Верховного Суду України, що висловлені за наслідками розгляду цивільних справ, в порядку ст. 355 ч.1 .п.1 та є обов'язковими до застосування, зокрема, у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року та ін. Позивачка [PERSON], заперечуючи проти застосування судом строку позовної давності, зазначила що про порушення свого права на приватизацію, вона дізналися лише в березні 2018 року від своєї матері [PERSON] З пояснень наданих в судовому засіданні представником позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON], можливо зробити висновок що в силу приховування відповідачкою [PERSON] факту приватизації квартири та відсутності можливості ознайомитися з документами про приватизацію спірної квартири, які знаходились в неї, позивачка не володіла інформацією, що спірна квартира була приватизована без її участі. Суд критично ставиться до даних тверджень позивача та не вбачає підстав для поновлення строку позовної давності, з огляду на наступне. Як вбачається з досліджених в судовому засіданні доказів, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON], яка була обізнаною про факт порушення права на приватизацію її доньки, протягом всього часу спілкування з останньою мали близькі та довірительні стосунки між собою як донька та матір, окрім того останні майже весь час мешкали в спірному приміщенні, не враховуючи той період коли [PERSON] відбувала призначене судом покарання в місцях позбавлення і позивач мешкала за місцем проживання свого батька. Окрім того, відповідно до акту про не проживання від 27 червня 2017 року ТОВ «Місто для людей Кременчук», громадяни [PERSON] та [PERSON] засвідчили, що [PERSON], [INFO], не проживає в [INFO] з 2007 року і по теперішній час. Як вбачається із наданого стороною відповідача доказу та не спростованого в судовому засіданні факту відсутності відповідача [PERSON] у спірній квартирі майже одинадцять років, суд вважає, що позивачка, як особа що мешкала в цьому приміщенні разом із своєю матірю, мала об'єктивну можливість ознайомитися із правовстановлюючими документами на квартиру і як наслідок мала можливість дізнатись про факт приватизації квартири без її участі, оскільки наведенні вище перешкоди, які зі слів позивача та відповідача [PERSON] чинила [PERSON] і які фактично унеможливлювали отримання необхідної інформації щодо правого стану квартира, перестали існувати. За таких\~обставин,\~суд приходить\~до висновку,\~що позивачка\~[PERSON]\~мала реальну\~можливість,\~після виповнення\~останній 18\~років,\~довідатися про\~порушення свого\~права на\~приватизацію квартири [ADDRESS], однак не зробила цього через власне недбальство. Із врахуванням викладених вище обставин, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу як окремо, так і в їх сукупності, враховуючи заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] про визнання приватизації недійсною не підлягають до задоволення. Зроблений вище висновок суду також узгоджується з частинами четвертою та пятою статті 267 Цивільного кодексу України, згідно з якими сплив позовної давності без поважних причин на її пропущення є підставою для відмови в позові. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до вимог\~статті141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed