Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулась до Іллінецького районного суду Вінницької області з даним позовом, у якому зазначала, що [INFO] в [ADDRESS] помер її чоловік [PERSON] , який за життя заповіту не залишив. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: на земельну ділянку, що розташована на території Китайгородської сільської ради Іллінецького району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 1/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказала, що є єдиною спадкоємицею першої черги за законом, оскільки її син [PERSON] подав до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини. Крім того, позивач своєчасно прийняла спадщину та на момент її відкриття постійно проживала та була зареєстрована разом із спадкодавицем, тому бажаючи оформити свої спадкові права на 1/3 вказаного житлового будинку після смерті чоловіка звернулася до нотаріуса, однак постановою від 02.12.2020 р. за № 366/02-31 їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з підстав відсутності правовстановлюючих документів про належність спадкового майна спадкодавиці та відсутності інформації про зареєстроване право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В зв`язку з викладеним поданий даний позов про визнання права власності на 1/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 08.12.2020 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, просять їх задоволити. Представник відповідача - староста с. Китайгород Іллінецького району Вінницької області Сігнаєвська Т. М. в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала повністю, проти їх задоволення не заперечує. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим частиною 3 статті 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Згідно з частин 3-4 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні та задоволення позову з таких підстав. Положеннями статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається після смерті фізичної особи, або оголошення її померлою. Судом установлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 6) [PERSON] , помер [INFO] , при цьому на день смерті у його власності перебувала 1/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав покійному, як члену колгоспного двору. Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно частини 3 статті 3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-ІV права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положеннями частини 4 статті 3 зазначеного Закону України права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 р. № 56; Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 р. № 56, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за № 31/1056; Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 р. № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445. Як вбачається із звіту довідки виконавчого комітету Китайгородської сільської ради від 08.10.2020 року № 403 (а.с.8) житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] введено в експлуатацію у 1963 р. тобто, в той час, коли нормами діючого в той час законодавства не було передбачено жодних реєстраційних дій щодо права власності на житло. Єдиним доказом належності житла особі були відповідні записи у по господарських книгах сільських рад. Згідно раніше вказаної довідки вбачається, що згідно по господарської книги № 2 (особовий рахунок № [NUMBER] ) житловий будинок в [ADDRESS] станом на 15.04.1991 р. відносився до складу колгоспного двору до якого входили покійний - [PERSON] його дружина позивач у справі - [PERSON] та їх син - [PERSON] та на праві приватної власності позивачу належала 1/3 частка даного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Нині чинне законодавство не містить визначення поняття „колгоспний двір". З прийняттям Закону України „Про власність" від 07.02.1991 р., який втратив чинність 20.06.2007 р., колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного кодексу України вилучено статті, що встановлювали його статус (Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 16 грудня 1993 р. № 3718-ХІІ, який набрав чинності з 18 січня 1994 р.). Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Частки усіх членів колгоспного двору у майні колгоспного двору були рівними. У даному випадку згідно наданих сільською радою документів членами колгоспного двору були: покійний - [PERSON] його дружина позивач у справі - [PERSON] та їх син - [PERSON] У разі смерті одного з членів колгоспного двору, спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів, не відкривалася. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору (стаття 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року). У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р. мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. При цьому пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України „Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 р., мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 р. поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. За приписами статей 120, 121, 123 ЦК Української PCP майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні. З огляду на вище викладені норми законодавства, після смерті чоловіка позивача - [PERSON] який помер [INFO] , його частка в колгоспному дворі перейшла до його сина [PERSON] , який подав до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини та дружини [PERSON] як членів колгоспного двору та спадкується в загальному порядку. Положеннями статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно частини 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно довідки виконавчого комітету Китайгородської сільською радою від 27.07.2020 р. № 280 (а.с. 12) позивач була зареєстрований разом із спадкодавцем на момент його смерті та протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України не подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, крім того позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом майна належного її чоловіку, а саме: 1/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Відповідно до положень статей 1268 - 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та постановою державного нотаріуса Іллінецької державної нотаріальної контори Манус В.В. від 02.12.2020 р. № 366/02-31 (а.с.12) позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через відсутність правовстановлюючих документів на них на ім`я спадкодавця, а також відсутність інформації про зареєстроване право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У відповідності до частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Враховуючи вищевикладене, а також визнання позовних вимог відповідачем, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати право власності на 1/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. На підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір, пропорційно до задоволених вимог. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого ним судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було. Беручи до уваги вищенаведене та

Outcome: approved