Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 02.03.2012 р. між нею та відповідачем - приватним підприємцем [PERSON] був укладений безстроковий трудовий договір, який було зареєстровано у центрі зайнятості м. Стаханова Луганської області 02.03.2012 р. за номером 12141200248, та позивачку було прийнято на роботу на посаду бухгалтера з посадовим окладом 1073,00 грн., який у майбутньому змінився, та на момент звільнення складав 1147 грн. Відповідач здійснює підприємницьку діяльність - роздрібну торгівлю за адресою: [ADDRESS] (мінімаркет «[INFO]»). Позивачу ж було відведено робоче місце не в мінімаркеті за вказаною адресою, а в офісі за адресою: Луганська область м. Стаханов вул. Леніна, 16, де вона і виконувала роботу бухгалтера. Наказом № 4 від 15 березня 2013 р. позивачка була незаконно звільнена з роботи з 11 березня 2013 р. за прогули відповідно до ст. 40 ч. 4 КЗпП України. Запис у її трудову книжку про звільнення за прогули було зроблено 08 квітня 2013 р. у приміщення центру зайнятості м. Стаханова. Рішенням Стахановського міського суду від 14 серпня 2013 р. наказ №4 від 15 березня 2013р. про її звільнення було скасовано, та позивачка була поновлена на роботі у приватного підприємця [PERSON] на раніше займаній посаді, тобто на посаді бухгалтера. 15 серпня 2013 р. батько приватного підприємця [PERSON] - [PERSON], який фактично веде та контролює усі справи в магазині, ознайомив позивача з наказом, підписаним [PERSON] про поновлення її на роботі на посаді бухгалтера, та цього ж дня позивачка намагалася приступити до виконання своїх обов'язків, але приступити до виконання обов'язків бухгалтера їй не вдалося, так як [PERSON] почав примушувати її виконувати роботу, яка не входить в обов'язки бухгалтера (рахувати та розкладувати товар на полицях магазина та ін.) у зв'язку з чим, зрозумівши, що вона не зможе більше нормально працювати на займаній посаді, позивач звернулася до приватного підприємця [PERSON] (через її батька [PERSON]) із заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку згідно із ст. 38 КЗпП України. [PERSON] не стала заперечувати, прийняла від позивача заяву, та цього ж дня позивач була ознайомлена із наказом про її звільнення за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку згідно із ст. 38 КЗпП України, але робити записи в її трудову книгу відмовилась. Позивачка зазначила, що вона неодноразово зверталася як до приватного підприємця [PERSON] так і до її батька [PERSON] про необхідність зробити записи про поновлення її на роботі, та про звільнення її з роботи до її трудової книжки. На прохання та вимоги позивачки, [PERSON] та [PERSON] не реагували у зв'язку з чим позивачка зверталася до них письмово (відправила листа), але відповіді ніякої не отримала. До цього часу записи про поновлення позивача на роботі та про звільнення її з роботи не зроблені, так як приватний підприємець [PERSON] відмовляється їх робити. Згідно з п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93р. N 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 (далі - Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати наказу (розпорядження). З моменту першого, незаконного звільнення з роботи, позивачка знаходилася на обліку у центрі зайнятості м. Стаханова та мала отримувати допомогу по безробіттю, але після прийняття судом 14 серпня 2013 р. рішення про поновлення її на роботі, вона була знята з обліку. З 15 серпня 2013 р. позивачка є безробітною, звільнена вона за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку у зв'язку з чим, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» вона мала право отримувати у центрі зайнятості м. Стаханова допомогу по безробіттю, але стати на облік у центр зайнятті як безробітна вона не змогла саме з тієї причини, що у її трудовій книжці немає запису про поновлення на роботі та про звільнення. Відповідно до абзацу 1 п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Фактично трудова книжка позивача у неї і знаходиться, але вона не містить запису про звільнення, тому з боку приватного підприємця [PERSON] має місце затримка видачі належним чином оформленої трудової книжки. Позивачка ж зі свого боку не створює перешкод в оформленні її трудової книжки, навпаки наполягає на її оформленні. Вона готова у любий час надати свою трудову книжку відповідачу для оформлення відомостей про її поновлення на роботі, та про звільнення. Відповідно до абзацу 6 п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. У зв'язку з вищезазначеними діями відповідачки, позивач була та залишається дуже засмученою, та відчуває душевні страждання з приводу протиправної поведінки відповідача відносно неї. ЇЇ душевні страждання проявлялися у тому, що вона була рознервована з приводу неправомірної поведінки відповідача, не могла спати, у неї на деякий час зник апетит, погіршилось самопочуття, між нею та членами її сім'ї погіршилися стосунки у зв'язку з її роздратованістю, вона була вимушена приймати заспокійливі ліки. Крім того, вона відчуває моральне страждання ще й через наявність у її трудовій книжці останнього запису про те, що вона звільнена за прогули, так як цей запис знищує її ділову репутацію. Таким чином навмисними, незаконними діями відповідача, які порушили її права, їй спричинена моральна шкода. Спричинену їй моральну шкоду позивачка оцінила в 10000 грн. На підставі зазначеного позивачка просила суд зобов'язати відповідача - [PERSON] зробити запис до її трудової книги про недійсність запису під номером 12 про її звільнення 11 березня 2013 р. за прогули; зобов'язати відповідача - [PERSON] зробити запис до її трудової книги про те що вона 15 серпня 2013 р. поновлена на роботі на раніше займаній посаді бухгалтера з 11 березня 2013 р. на підставі рішення Стахановського міського суду від 14 серпня 2013 р.; зобов'язати відповідача - [PERSON] зробити запис до її трудової книги про те, що 15 серпня 2013р. вона звільнена за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку; стягнути з відповідача - [PERSON] на її користь середній заробіток за весь час затримки видачі належним чином оформленої трудової книжки; стягнути з [PERSON] на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000грн. та 3 000 грн. витрачені позивачкою на оплату юридичної допомоги. В судовому засіданні позивачка та її представники на позовних вимогах наполягали, посилаючись на доводи, викладені за текстом позовної заяви. Також додатково позивачка суду пояснила, що оскільки рішенням Стахановського міського суду від 14 серпня 2013 р. наказ №4 від 15 березня 2013р. про її звільнення було скасовано та її було поновлено на роботі у приватного підприємця [PERSON] на раніше займаній посаді, тобто на посаді бухгалтера, 15.08.2013року о 08-00годин вона з'явилась на своє робоче місце в мінімаркет «[INFO]». Спочатку, коли вона прийшла, то охоронець мінімаркету навіть не хотів її пускати до магазину, після чого вона подзвонила батьку відповідачки [PERSON] Коли він приїхав, вона вручила йому документи про поновлення її на роботі, але й після цього до магазину її не впустили і вона вимушена була викликати працівників міліції. Коли приїхали працівники міліції, вони прийняли від неї заяву про те, що рішення суду про поновлення її на роботі не виконується, опитали її та охоронця мінімаркету і тільки після цього, тобто після приїзду працівників міліції її запустили до магазину. Вона віддала трудову книжку [PERSON] та попросила зробити в ній запис про поновлення її на роботі. Того ж дня 15.08.2013року було видано наказ про поновлення її на роботі, з яким її ознайомили о 10-54год. У зв'язку з тим, що вона більш не могла працювати у [PERSON], так як до неї постійно чіплялися та примушували виконувати роботу, яка не входить до кола її обов'язків, вона написала заяву про звільнення за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Того ж дня 15.08 2013року її ознайомили з наказом про звільнення за власним бажанням. Також 15.08.2013 року вони домовились з [PERSON] про те, що наступного дня, тобто 16.08.2013року вони зустрінуться в Стахановському міському центрі зайнятості о 09-00 годин для внесення записів у її трудову книжку. Але 16.08.2013 року [PERSON] подзвонив її представнику [PERSON] та повідомив про те, що у них виникли якісь проблеми, тому зустрітися у призначений день він не зможе та пообіцяв зателефонувати пізніше. Але він не зателефонував ні пізніше ні наступного дня. 05 вересня 2013 року вона написала листам [PERSON] про те, що їм необхідно зустрітися та заповнити її трудову книжку та запропонувала їй прийти до Стахановського міського центру зайнятості 12.09.2013 року о 09-00годин. Але у призначену годину відповідачка так і не з'явилась у Стахановському міському центрі зайнятості. Потім з приводу внесення відповідних записів до її трудової книжки вона звернулася до прокуратури, а також до Шовікової І.А.- інспектору Територіальної державної інспекції праці у Луганській області, на що їй було надано відповідь - звертатися до суду. Позивач підтвердила, що дійсно відповідачка [PERSON] направляла їй телеграму з проханням з'явитися до Стахановського міського центру зайнятості для внесення запису до трудової книжки на 27.12.2013р. о 09-00год, але вона не з'явилась до Стахановського міського центру зайнятості 27.12.2013р. у зв'язку з тим, що їздила до м.Луганська в цей день з батьком у лікарню. На підставі зазначеного просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. В останнє судове засідання позивач не з'явилась, у судовому засіданні її представники пояснили, що 26.05.2014року позивачка виїхала до Білорусії та просила далі розглядати справу за її відсутністю, оскільки доручила їм приймати участь у розгляді даної справи та представляти її інтереси, так як вони мають на це нотаріально посвідчену довіреність. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні також зазначив, що оскільки позивачка 26.05.2014 року виїхала до Білорусії, то всіма справами, у тому числі і стосовно внесення записів до трудової книжки доручила займатися їм з [PERSON], їм вона також передала і свою трудову книжку. Разом з цим позивачка не повідомила їх про те, що 23.05.2014року нею було отримано телеграму від відповідачки про необхідність з'явитися до Стахановського міського центру зайнятості 27.05.2014р., 28.05.2014р. та 29.05.2014року о 09годин 30 хвилин для внесення запису до її трудової книжки. Також представники позивача пояснили, що ані позивачка, ані її представники не з'явилися до Стахановського міського центру зайнятості 22.05.2014року у заздалегідь узгоджений між сторонами день, так як вони не змогли з'явитися, бо представник позивача [PERSON] приймав участь у розгляді іншої справа, а представник позивача [PERSON] був задіяний для проведення слідчих дій. Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що відповідачка [PERSON] з самого початку була згодна з вимогою про необхідність внесення відомостей до трудової книжки позивача, однак для цього сама позивачка не виконала необхідні вимоги, а саме: не звернулась з вимогою до відповідача про внесення відповідних записів до її трудової книжки та не пред'явила саму трудову книжку відповідачу, оскільки трудова книжка знаходиться на руках у самої позивачки. Дана обставина не підлягає доказуванню в силу положень ст. 61 ЦПК України, так як сама позивачка в своїх поясненнях суду повідомила, що в день звільнення 15.08.2013року, після ознайомлення з наказом про звільнення за власним бажанням, вона звернулася з вимогою внести запис в її трудову книжку до [PERSON], який є батьком [PERSON], а безпосередньо до [PERSON] вона не зверталася, тому що фактично всією роботою в магазині займається не [PERSON], а її батько [PERSON] Разом з цим для належного оформлення трудової книжки працівника [PERSON] необхідна присутність як роботодавця, так і самого працівника в центрі зайнятості, за місцем реєстрації трудового договору. Там запис про недійсність запису про звільнення засвідчується уповноваженим представником центру зайнятості, з постановкою печатки і з внесенням відомостей до трудових договорів як працівника, так і роботодавця. Даний порядок підтверджений у судовому засіданні показаннями свідка [PERSON], яка викликалася за клопотанням позивачки, і яка є головним спеціалістом - юрисконсультом Стахановського міського центру зайнятості. Без печатки центру зайнятості та без підпису представника центру зайнятості, трудова книжка працівника не є належним чином оформленою. Належних та допустимих доказів того, що працівник [PERSON] зверталася до роботодавця і вимагала явки в Стахановський міський центр зайнятості для належного оформлення трудової книжки, а роботодавець не з'явився, суду надано не було. Таким чином відповідачка [PERSON] не проти внести відповідні записи до трудової книжки [PERSON], про які позивачка просить у позовній заяві. Відповідачка ніяким чином не ухиляється від цього та не заперечує проти задоволення позовних вимог позивачки в цій частині, оскільки сама [PERSON] неодноразово навіть вже під час розгляду справи в суді намагалася зустрітися з позивачкою та заповнити її трудову книжку, але для цього необхідна трудова книжка, сам працівник і його звернення безпосередньо до роботодавця, з обов'язковою участю представника центру зайнятості. Доказом того, що роботодавець [PERSON] бажала зустрітися з працівником [PERSON], є документи, надані відповідачем в суд, якими працівник [PERSON] запрошувалася для участі в ревізії; для участі в ознайомленні та підписанні акту перевірки і для дачі пояснень за результатами перевірки, а також кілька телеграм, відповідно до яких [PERSON] запрошувала [PERSON] зустрітися в Стахановському міському центрі зайнятості та внести відповідні записи до її трудової книжки. У свою чергу працівник [PERSON] не надала суду жодного доказу звернення (письмового, або усного) безпосередньо до роботодавця [PERSON] Представник відповідача зазначив, що в позовній заяві позивачка просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь середній заробіток за весь час затримки видачі належним чином оформленої трудової книжки. Разом з цим при всьому бажанні роботодавець [PERSON] в день і годину звільнення працівника [PERSON], а це було 15.08.2013 року о 17.30 години (дата і час ознайомлення з наказом про звільнення не заперечується позивачкою, і вказані нею ж в наказі про звільнення), навіть за умови безпосереднього звернення з даною вимогою до роботодавця, не змогла б зробити заповнення відповідним чином трудової книжки працівника [PERSON], оскільки на той час Стахановський міський центр зайнятості вже не працював, та оскільки тільки записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі-підприємцю внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. Окрім цього на той час, коли позивачка знаходилась в мінімаркеті «[INFO]», вона нікому не надавала своєї трудової книжки для внесення до неї будь-яких записів, трудова книжка позивачки знаходилась у неї і зараз знаходиться також у позивача, її трудову книжку ніхто не затримував, а запис до трудової книжки позивача відповідачка готова внести у будь-який зручний для позивача час. Таким чином 15.08.2013року позивачка не зверталася до відповідача з приводу внесення записів до її трудової книжки, а отже запис не був зроблений через відсутність вимог до відповідача щодо внесення змін до трудової книжки, а також у зв'язку з відсутністю самої трудової книжки, так як її ніхто відповідачці не пред'являв. Крім того 26.12.2013р. він особисто розмовляв по телефону з представником позивача [PERSON] та повідомляв його про те, що на 27.12.2013року призначена зустріч [PERSON] та [PERSON] в Стахановському міському центрі зайнятості з приводу внесення записів до трудової книжки позивача, на що [PERSON] йому відповів, що він та [PERSON] у той час будуть зайняті, а сама [PERSON] без них нікуди не піде, тому що боїться. Потім він ще кілька разів намагався організувати зустріч позивача та відповідача в Стахановському міському центрі зайнятості для чого позивачу направлялись телеграми, також він особисто дзвонив представнику позивача [PERSON], але той йому відповів, що оскільки справа знаходиться в суді, то зустрічатися вони будуть лише у суді.. Що стосується формулювання «за час затримки видачі трудової книжки», то роботодавець [PERSON] буквально не могла затримати видачу трудової книжки працівника [PERSON], так як на момент ознайомлення з наказом про звільнення (а це відбувалося 15 серпня 2013 в 17.30 години) даної трудової книжки у роботодавця [PERSON] не було. Цей факт не потребує доказування, в силу положень ст. 61 ЦПК України, так як даний факт визнається самою позивачкою, і про це вона прямо вказує у своїй позовній заяві. Що стосується поняття «видача трудової книжки» - так трудова книжка повинна бути видана в день звільнення із записом про звільнення, щоб звільнений працівник мав фактичну можливість іншого працевлаштування, або постановки на облік в центр зайнятості, без шкоди своїм трудовим правам. У випадку з працівником [PERSON] - в її ж трудовій книжці, яка знаходиться у неї ж на руках, запис про звільнення був (запис № 12 від 11.03.2013 року) і про це позивачка сама пише у своєму ж позові, прикладаючи копію своєї трудової книжки. Трудова книжка позивачки [PERSON], будучи в тому стані, в якому вона знаходиться і зараз (із записом про звільнення від 11.03.2013 року), дозволяла їй і дозволяє в даний час як працевлаштуватися, так і стати на облік у центр зайнятості. Доказом тому є той факт, що з моменту звільнення за прогул, а саме з березня 2013 року, позивачка [PERSON] перебувала на обліку в Стахановському центрі зайнятості і була знята з обліку в даному центрі зайнятості лише 14 серпня 2013 у зв'язку з тим, що позивачка не відвідувала без поважних причин центр зайнятості більш ніж 30 днів. Також зазначив, що статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа дізналася про порушення свого права, а отже при зверненні до суду позивачка пропустила строк звернення до суду в 3 місяці, оскільки її позовну заяву датовано 9 грудня 2013, у зв'язку з чим про порушення своїх прав вона повинна була дізнатися після 9 вересня 2013р. У даному ж випадку сама позивачка у своїй позовній заяві зазначає, що 15 серпня 2013р. їй було відмовлено у внесенні запису до її трудової книжки. Є і інша дата, це 22 серпня 2013. Це дата, коли позивачка [PERSON] звернулася з письмовою заявою на адресу прокурора м.Стаханова. На цій заяві є дата - 22 серпня 2013 року і вхідний № прокуратури Стаханова - 763 вх. У даній заяві [PERSON] просила вжити заходів реагування до роботодавця [PERSON], яка грубо порушує її права і не вносить запис до її трудової книжки, тобто саме те, що є предметом спору у цій справі. Таким чином вже точно з 22 серпня 2013р. позивачка знала про порушення своїх прав, як працівник, і мала фактичну можливість звернутися до суду з відповідним позовом. В даному випадку строк звернення до суду для позивачки закінчився 22 листопада 2013р, а позовна заява подана 9 грудня 2013. Тому просив суд застосувати тримісячний строк звернення до суду до заявлених позовних вимог позивачки стосовно вимог про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, тим більше що питання про поновлення строку вона перед судом не ставить, як і не доводить поважність причин його пропуску. Що стосується вимог позивача про внесення записів до її трудової книжки, то відповідачка не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача в цій частині і готова у будь-який зручний для позивача час внести такі записи до трудової книжки позивача у встановленому законодавством порядку. Тому просить ці вимоги позивача задовольнити, а в решті позовних вимог позивача, а саме щодо стягнення з відповідача - [PERSON] на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки видачі належним чином оформленої трудової книжки; стягнення моральної шкоди в сумі 10000грн. та 3 000 грн. на оплату юридичної допомоги просить відмовити. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює головним спеціалістом юрисконсультом у Стахановському міському центрі зайнятості. В її посадові обов'язки входить реєстрація та зняття з реєстрації трудових договорів. 02.03.2012року до неї звились [PERSON] та [PERSON] та надали трудові договори та всі необхідні документи для реєстрації трудового договору. 08.04.2013р. до неї знов з'явились обидві сторони та внесли запис про розірвання трудового договору з 11.03.2013року. [PERSON] внесла відомості до трудової книжки [PERSON] про розірвання трудового договору, а вона (свідок) посвідчила свій запис. 08.04.2013року нею було знято з обліку трудовий договір та було надано трудову книжку [PERSON] Потім до неї приходили, але поодинці [PERSON] та [PERSON] та повідомляли її про те, що [PERSON] повнолено на роботі. Вони просили її, щоб вона посприяла внесенню записів до трудових договорів та до трудової книжки [PERSON] Але в її обов'язки входить лише реєстрація трудових договорів та зняття з обліку трудових договорів, вона також ставить свій підпис та печатку в трудовій книжці працівника, а відомості в трудову книжку працівника повинен внести сам роботодавець. Вона пояснювала сторонам, що їм необхідно з'явитись разом, так як трудова книжка була у [PERSON], а запис в ній повинна була зробити [PERSON], тобто їх обох присутність була необхідною. Також свідок пояснив, що вона пам'ятає, що [PERSON] приходила до Центру зайнятості з приводу внесення записів до трудової книжки [PERSON] 27.12.2013року, а також кілька разів ще до цього з приводу необхідності внести записи до трудових договорів та трудової книжки [PERSON] З моменту звільнення за прогул, а саме з березня 2013 року, позивачка [PERSON] перебувала на обліку в Стахановському центрі зайнятості і була знята з обліку в даному центрі зайнятості лише 14 серпня 2013р. Також свідок пояснила, що трудова книжка позивачки [PERSON], будучи в тому стані, в якому вона знаходиться і зараз (із записом про звільнення від 11.03.2013 року), дозволяла їй і дозволяє в даний час як працевлаштуватися, так і стати на облік у центр зайнятості. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. Вислухавши учасників судового процесу, свідка, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, при цьому приймає до уваги такі обставини. У судовому засіданні встановлено, 02.03.2012 р. між позивачкою [PERSON] та відповідачем - приватним підприємцем [PERSON] був укладений безстроковий трудовий договір, який було зареєстровано у центрі зайнятості м. Стаханова Луганської області 02.03.2012 р. за номером 12141200248, та позивачку було прийнято на роботу на посаду бухгалтера з посадовим окладом 1073,00 грн. Відповідно до наказу №4 від 15 березня 2013 року [PERSON] була звільнена з роботи згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул. Дані обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача (ар.с.10-13), копією трудового договору, який було зареєстровано у центрі зайнятості м. Стаханова Луганської області 02.03.2012р. за номером 12141200248 (ар.с.9) та встановлені рішенням Стахановського міського суду від 14 серпня 2013року по справі №432/2833/13-ц (ар.с.15-21). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вищезазначеним рішенням Стахановського міського суду від 14 серпня 2013року по справі №432/2833/13-ц було скасовано наказ № 4 від 15 березня 2013р. виданий приватним підприємцем [PERSON] про звільнення з роботи бухгалтера [PERSON] згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул та поновлено [PERSON] на роботі у приватного підприємця [PERSON] на раніше займаній посаді бухгалтера (ар.с.15-21). На час розгляду тієї справи прізвище, ім'я та по батькові позивачки було [PERSON]. На даний час позивачка має прізвище [PERSON], яке було їй привласнено після реєстрації шлюбу з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (ар.с.8). На виконання рішення Стахановського міського суду від 14 серпня 2013року по справі №432/2833/13-ц, приватним підприємцем [PERSON] було видано наказ №19 від 15 серпня 2013 року про поновлення [PERSON] на роботі на раніше займаній посаді бухгалтера з 11 березня 2013 року (ар.с.92). Того ж дня, а саме 15.08.2013 року позивачка звернулася до приватного підприємця [PERSON] (як у судовому засіданні було встановлено через її батька [PERSON]) із заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку згідно із ст. 38 КЗпП України (ар.с.23). 15.08.2013 року приватним підприємцем [PERSON] було видано наказ №21 від 15 серпня 2013 року про звільнення [PERSON] за ст.38 КЗпП України. Цього ж дня о 17-30 год позивач була ознайомлена з наказом про її звільнення за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку згідно із ст. 38 КЗпП (ар.с.93). Згідно з п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93р. N58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N110 (далі - Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Відповідно до п. 2.21-1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року № 260 "Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю," та "Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю", у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох днів повинна зняти трудовий договір з реєстрації, про що робиться відмітка у книзі реєстрації трудових договорів. На підставі цього запису відповідальна особа центру зайнятості робить на трьох примірниках трудового договору відповідний запис. Записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. Посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи, унесені фізичною особою до трудової книжки працівника, і засвідчує їх печаткою. Отже, внесенню запису у трудову книжку про звільнення з роботи передує відповідний запис у трудовому договорі. Оскільки позивачкою не надавався приватному підприємцю [PERSON] трудовий договір для внесення у нього записів про звільнення, відсутні і підстави для внесення відповідного запису у трудову книжку, яку позивачка також, як з'ясувалося у судовому засіданні не надавала безпосередньо роботодавцю [PERSON] Разом з цим як було встановлено у судовому засіданні з наказом про звільнення позивачка ознайомилась 15.08.2013 року о 17год 30хвилин (ар.с.93). З цього виходить, що при всьому бажанні роботодавець [PERSON] в день і годину звільнення працівника [PERSON], а це було 15.08.2013 року о 17.30 години (дата і час ознайомлення з наказом про звільнення не заперечується позивачкою, і вказані нею ж на наказі про звільнення), навіть за умови безпосереднього звернення з даною вимогою до роботодавця, не змогла б зробити заповнення відповідним чином трудової книжки працівника [PERSON] з урахуванням вищезазначених вимог наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року № 260 "Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю," та "Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю". Також слід зазначити про відсутність безпосередніх вимог про внесення запису до трудової книжки від працівника [PERSON] на адресу роботодавця [PERSON] про її поновлення на роботі 15 серпня 2013р. і її звільнення тоді ж 15 серпня 2013р. Позивачка сама в судовому засіданні під фіксацію пояснила, що в день її звільнення, вимоги про внесення запису до її трудової книжки, яка в той момент перебувала у неї на руках, вона адресувала батькові роботодавця [PERSON]- [PERSON], який на думку позивачки фактично організував і контролював роботу в магазині «[INFO]». При цьому батько роботодавця - відповідача [PERSON] за трудовим договором не є роботодавцем; він не підписував трудовий договір та наказ про поновлення позивачки на роботі та про її звільнення 15 серпня 2013 року. Таким чином посилання у позовній заяві позивача на те, що відповідачка [PERSON] 15 серпня 2013року видала наказ про її звільнення, але робити записи в її трудову книгу відмовилась не відповідають дійсності. Окрім того, позивачка не надала суду допустимих і належних доказів того, що в день звільнення - 15 серпня 2013р. вона пред'являла вимоги до роботодавця [PERSON] про внесення запису до її трудової книжки, і що сама позивачка, у якої трудова книжка знаходилася на руках, надавала дану трудову книжку на адресу роботодавця [PERSON] для внесення до неї запису про поновлення на роботі та про звільнення з роботи 15 серпня 2013р. У даному випадку єдиним доказом позивачки є її письмова відповідь від 05.09.2013 року (ар.с.97) на запрошення до участі в проведенні ревізії, де відмовляючись від участі у проведенні ревізії позивачка просить внести запис в її трудову книжку. При цьому у даному листі позивачки від 05.09.2013 року, вона просить не видати належним чином заповнену трудову книжку, а внести в неї запис про поновлення і про звільнення. Але для того, щоб внести запис у трудову книжку, необхідно зустрітися з роботодавцем і передати йому трудову книжку. У вказаному листі позивачки від 05.09.2013 року (ар.с.97), вона запрошувала [PERSON] з'явитися до Стахановського центра зайнятості 12.09.2013року о 09-00годин. Разом з цим, як було встановлено у судовому засіданні та підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (ар.с.100), даний лист [PERSON] отримала лише 16.09.2013року, а отже ніяк не могла з'явитися 12.09.2013 року до Стахановського міського центру зайнятості. У судовому засіданні також встановлено, що відповідачка [PERSON] також неодноразово направляла телеграми на адресу позивачки з проханням з'явитися до Стахановського міського центру зайнятості для внесення записів до трудової книжки, що підтверджується телеграмами, які відправлялись відповідачкою та які отримувала позивач (ар.с.71, 202, 204, 206). Але позивач не з'явилась до Стахановського міського центру зайнятості 27.12.2013р. у зв'язку з тим, що їздила до м.Луганська в цей день з батьком у лікарню. Телеграму про те, що відповідач буде очікувати її у Стахановському міському центрі зайнятості 27.05.2014р., 28.05.2014р. та 29.05.2014року о 09год 30хвили для внесення записів до її трудової книжки, позивачка отримала 23.05.2014року (ар.с.202, 204, 206). Разом з цим до Стахановського міського центру зайнятості у призначені дні не з'явилась. Як пояснив у судовому засіданні представник позивача [PERSON], позивачка 26.05.2014 року виїхала до Білорусії, а всіма справами у тому числі і стосовно внесення записів до трудової книжки доручила займатися своїм представникам, їм вона також передала і свою трудову книжку. Разом з цим позивачка не повідомила своїх представників про те, що 23.05.2014року нею було отримано телеграму від відповідачки про необхідність з'явитися до Стахановського міського центру зайнятості для внесення записів до трудової книжки 27.05.2014р., 28.05.2014р. та 29.05.2014року о 09год 30хвили. Окрім цього ані позивачка, ані її представники не з'явилися до Стахановського міського центру зайнятості 22.05.2014року у заздалегідь узгоджений між сторонами день. Як пояснили представники позивача, вони не змогли з'явитися, так як представник позивача [PERSON] приймав участь у розгляді іншої справа, а представник позивача [PERSON] був задіяний для проведення слідчих дій. Разом з цим в акті про відсутність працівника [PERSON] та її представників у Стахановському міському центрі зайнятості 22.05.2014 року, складеному у тому числі і за участю головного спеціаліста-юрисконсульта Стахановського центру зайнятості [PERSON] зазначено, що в телефонному режимі представник Стахановського міського центру зайнятості зв'язалась з представником [PERSON] - [PERSON], який повідомив, що в обумовлений час ні вони (представники) ні сама [PERSON] не з'являться, а будуть чекати на рішення суду по даному питанню (ар.с.200). Таким чином суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів того, що працівник [PERSON] зверталася до роботодавця і вимагала явки в Стахановський міський центр зайнятості для належного оформлення трудової книжки, а роботодавець не з'явився, суду надано не було. Навпаки, свідок [PERSON] в судовому засіданні суду повідомила, що роботодавець [PERSON] як до моменту подачі позову до суду позивачем [PERSON], так і після цього, неодноразово приходила в центр зайнятості для належного оформлення трудової книжки працівника [PERSON], проте була відсутня сама працівник і її трудова книжка. У даній частині показання свідка [PERSON] підтверджують позицію відповідача по справі, він же роботодавець, що остання не ухилялася від належного оформлення трудової книжки працівника та не відмовляла позивачу в цьому. Натомість, відповідачем складено кілька актів про відсутність працівника [PERSON] та її представників у Стахановському міському центрі зайнятості 22.05.2014 року (ар.с.200), 27.05.2014р., що підтверджується відповідним актом від 27.05.2014 (ар.с.201), 28.05.2014р., що підтверджується відповідним актом від 28.05.2014 (ар.с.203), 29.05.2014р., що підтверджується відповідним актом від 29.05.2014 (ар.с.205) Відповідно до ч.4 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Іншими словами необхідна наявність вини роботодавця, проте в позовній заяві позивачка даної провини не вказала і доказів наявності винних дій [PERSON] суду не надала. Крім цього, затримка у видачі трудової книжки звільненому працівнику не може бути поставлена у вину ФОП [PERSON] ще й з тих підстав, що відповідно до положень п.п. 2.21-1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, обов'язок зберігання трудової книжки працівника, який працює на умовах трудового договору у фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності без створення юридичної особи, покладається безпосередньо на працівника. З огляду на викладене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав відповідальності [PERSON] за даною статтею. Оскільки доводи позивача про незаконність дій відповідача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, що свідчить про те, що [PERSON] не було порушено будь-які права позивача та не було вчинено жодного протиправного винного діяння, яке б могло заподіяти [PERSON] моральну шкоду, що унеможливлює задоволення позовних вимог позивача також і в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, так як позивачем не доведено протиправність діяння заподіювача моральної шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням та вини відповідача в заподіянні моральної шкоди, бо відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України (на яку в позовній заві посилається позивач) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині внесення записів до її трудової книжки, суд виходить з того, що відповідачка не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача в цій частині та згодна з вимогами щодо необхідності внесення записів, про які позивач зазначає у своїй позовній заяві до її трудової книжки. Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що з цими вимогами вони згодні та просять їх задовольнити. Враховуючи той факт, що записи про поновлення позивача на роботі та про її наступне звільнення повинні бути внесені до трудової книжки позивача у будь-якому випадку, та встановивши, що порушення відповідачем прав позивача в цій частині не було, а відповідно не були порушені строки звернення до суду, визначені ст.233 КЗпП України, суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині повинні бути задоволені з врахуванням вимог п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників Так, відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, зазначено, що у розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за Nтаким-то є недійсним" звільнений... і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. Таким чином суд приходить до висновку, що при ухваленні рішення необхідно зобов'язати [PERSON] зробити запис до трудової книжки [PERSON] про недійсність запису під номером 12 про її звільнення 11 березня 2013 р. за прогули, зробити запис до трудової книжки [PERSON] про те, що 15 серпня 2013р. [PERSON] поновлена на попередній роботі та зробити запис до трудової книжки [PERSON] про те, що 15 серпня 2013 р. [PERSON] звільнена за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, що буде цілком відповідати вимогам п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. В іншій частині позовних вимог позивачу з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин необхідно відмовити. Вирішуючи питання щодо судових витрат, за доводами [PERSON] суд приходить до наступного. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, у т.ч. відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до позовної заяви, позивачка просила суд стягнути з відповідача понесені нею витрати на оплату юридичної допомоги в сумі - 3000грн. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які відшкодовуються виходячи з пропорційності задоволених позовних вимог. Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 84, 88 ЦПК України, судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи. Це означає, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Надана позивачем розписка (ар.с.32), зазначає суму розрахунку (за змістом розписки) та не є платіжним документом, підтверджуючим фактичну оплату зазначеної позивачем суми по оплаті правової допомоги. Окрім цього, виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України, ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у розгляді справи. З матеріалів справи вбачається, що 02 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги (юридичних послуг). Відомості про те, що останній був допущений до участі в розгляді справи ухвалою суду як особа, що надає правову допомогу, відсутні. Із журналів судових засідань вбачається, що [PERSON] брав участь у справі як представник позивача, а не особа, яка надає правову допомогу. З матеріалів справи не вбачається, що [PERSON] є адвокатом або фахівцем у галузі права, також він не залучався до участі у справі як особа, що надає правову допомогу за правилами, передбаченими ст.ст. 12, 56 ЦПК України. З урахуванням вищевикладеного, суд не вбачає підстав для компенсації понесених позивачем витрат на юридичну допомогу. Тим більше, що суд прийшов до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: partial