Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Представник ТОВ ,,Кредитні ініціативи» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], про примусове виселення з житлового приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.11.2012 року між ПАТ ,,Сведбанк" (правонаступник АКБ ,,ТАС -Комерцбанк") та Факторинговою компанією ,,Вектор Плюс" було укладено договір факторингу. 28.11.2012 року між ТОВ ,,ФК Вектор Плюс" та ТОВ ,,Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу. Відповідно до якого ТОВ ,,ФК Вектор Плюс" відступив право вимоги заборгованості по кредитних договорах. Внаслідок укладання договору ТОВ ,,Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 29.03.2005 року. 29.03.2005 року між АКБ ,,ТАС -Комерцбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 44/Л-Р, відповідно до якого позичальникові було надано кредит у сумі 140000 доларів США. Відповідач зобов'язувався повернути наданий кредит та сплатити проценти. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКБ ,,ТАС -Комерцбанк" та [PERSON] 03.06.2005 року було укладено договір іпотеки згідно якого АКБ ,,ТАС -Комерцбанк" в іпотеку було передано нерухоме майно а саме : квартиру [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим Морозовою С.В. нотаріусом Київського міського нотаріального округу 01.04.2005 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3060. 28.11.2012 року між ТОВ ,,ФК ,,Вектор Плюс» та ТОВ ,,Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечним договором. Внаслідок укладання вказаної угоди позивач набув статусу нового іпотекодержателя за іпотечним договором від 03.06.2005 року. Позичальник [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконав, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та проценти відповідно до умов договору не сплатив. У зв'язку з чим ТОВ ,,Кредитні ініціативи» прийняв рішення звернути стягнення на заставне майно. Позивачем ТОВ ,,Кредитні ініціативи» було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки про реєстрацію та склад сім'ї від 17.04.2013 року виданої ТОВ ,,Новобудова" ЖЕД № 1 в квартирі № 165 зареєстровані [PERSON] та [PERSON] 19.06.2014 року відповідачам було надіслано вимогу про добровільне виселення, однак вказану вимогу було проігноровано . Представник позивача ТОВ ,,Кредитні ініціативи» в судове засідання не з'явився. До суду надано клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача , проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Представник третьої особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надано заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи , проти позову заперечує, просить прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини та чинного законодавства України. У відповідності до ст. 169 ч. 4 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів - в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 28.11.2012 року між ПАТ ,,Сведбанк" (правонаступник АКБ ,,ТАС -Комерцбанк") та Факторинговою компанією ,,Вектор Плюс" було укладено договір факторингу. 28.11.2012 року між ТОВ ,,ФК Вектор Плюс" та ТОВ ,,Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу. Відповідно до якого ТОВ ,,ФК Вектор Плюс" відступив право вимоги заборгованості по кредитних договорах. Внаслідок укладання договору ТОВ ,,Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 29.03.2005 року. 29.03.2005 року між АКБ ,,ТАС -Комерцбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 44/Л-Р, відповідно до якого позичальникові було надано кредит у сумі 140000 доларів США. Відповідач зобов'язувався повернути наданий кредит та сплатити проценти. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКБ ,,ТАС -Комерцбанк" та [PERSON] 03.06.2005 року було укладено договір іпотеки згідно якого АКБ ,,ТАС -Комерцбанк" в іпотеку було передано нерухоме майно а саме : квартиру [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим Морозовою С.В. нотаріусом Київського міського нотаріального округу 01.04.2005 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3060. 28.11.2012 року між ТОВ ,,ФК ,,Вектор Плюс» та ТОВ ,,Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечним договором. Внаслідок укладання вказаної угоди позивач набув статусу нового іпотекодержателя за іпотечним договором від 03.06.2005 року. Позичальник [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконав, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та проценти відповідно до умов договору не сплатив. Згідно Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві від 31.03.2014 року, на підстав Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.03.2014 року, квартира [ADDRESS], належить на праві власності ТОВ «Кредитні ініціативи». 19.06.2014 року відповідачам було надіслано вимогу про добровільне виселення, однак вказану вимогу було проігноровано . Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ ,,Кредитні ініціативи» до [PERSON], [PERSON], підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі рішення суду. Із змісту ч. 1 ст. 38 та ч. 1 ст. 39 Закону України „Про іпотеку" випливає, що суд має право прийняти рішення про задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому може передбачити право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, при цьому у рішенні суду має бути зазначено, зокрема: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як роз'яснено у пункті 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вимога про дострокове виконання кредитного договору навіть у разі належного його виконання, а якщо вимогу не буде задоволено - право звернення стягнення на предмет застави/іпотеки може бути заявлено заставодержателем лише в чітко визначених законом або договором випадках, наприклад при передачі заставодавцем/іпотекодавцем предмета застави/іпотеки іншій особі без згоди заставодержателя, якщо одержання такої згоди було необхідним (частина друга статті 586, пункт 2 частини другої статті 592 ЦК); порушення обов'язків, установлених іпотечним договором (частина перша статті 12 Закону України „Про іпотеку"); порушення споживачем умов договору про надання споживчого кредиту (частина десята статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів"). Порядок та процедуру проведення виселення громадян, що мешкають у житловому будинку чи житловому приміщенні, на які як на предмет іпотеки звернуто стягнення, врегульовані нормами ч. 4 ст. 9, ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу України та ч. 2 ст. 39, ст. 40 Закону України „Про іпотеку" . Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщенні, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідно до жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статі 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадян з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку встановленою частиною третьою цієї статі. Виходячи із аналізу наведеної правової норми, примусове виселення мешканців за зверненням іпотекодержателя у судовому порядку на підставі рішення суду із житлового будинку чи іншого житлового приміщення, що є предметом іпотеки і на яке вже звернуто стягнення, може мати місце лише за умови дотримання порядку та процедури виселення. А саме, обов'язкового надіслання іпотекодержателем таким мешканцям письмової вимоги про необхідність добровільного звільнення житлового будинку чи іншого житлового приміщення у місячний або інший погоджений між сторонами строк з дня отримання цієї вимоги у зв'язку з рішенням суду про зверненням стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у м. Києві [PERSON] 1999 року народження по місту Києву не зареєстрована. Враховуючи вищевикладене та те, що позичальником [PERSON] не було виконано умов кредитного договору № 44/Л-Р від 29.03.2005 року, заборгованість не погашено, позивачем внаслідок укладання договору про передачу прав за іпотечним договором було набуто статусу нового іпотекодержателя за іпотечним договором, та квартира [ADDRESS], належить на праві приватної власності ТОВ ,,Кредитні ініціативи», суд приходить до висновку, що для задоволення вимог позивача слід виселити без надання іншого житла відповідача [PERSON] з вказаної квартири. В задоволені вимоги щодо виселення [PERSON] слід відмовити , оскільки в судовому не здобуто доказів проживання останньої в спірній квартирі. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати, відповідно до суми задоволених вимог. По даній справі відповідач має сплатити позивачу судовий збір в розмірі - 243,60 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial