Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до Ковельської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним рішення Ковельської міської ради 28.01.2010 року №66/9 в частині передачі відповідача земельної ділянки у власність, визнання недійсним виданого на ім'я відповідачів [PERSON], [PERSON] державного акту про право власності на землю по [ADDRESS] та скасування його державної реєстрації та прохали суд зобов'зати відповідачів усунути перешкоди в користуванні проїздом. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачі є власниками трьохквартирного житлового будинку [ADDRESS] поруч з яким розташоване домогосподарство [PERSON]. Зокрема, житловий будинок належить [PERSON], а земельна ділянка, на якій він розташований площею 763 кв.м. рішення Ковельської міської ради від 28.01.2010 №66/9 безоплатно передана відповідачам [PERSON] та [PERSON]. Позивачі вважають, що вказана земельна ділянка передана відповідачам у власність з порушенням земельного законодавства, оскільки вони не є власниками нерухомого майна розташованого на ній, технічна документація, на підставі якої видано державний акт не пройшла процедури погодження головного архітектора, тому не було враховано, що на земельній ділянці знаходиться самовільно побудований сарай, який фактично розташований на спільному проїзді. За цих обставин частина спільного проїзду, який є єдиним для позивачів, передана у власність відповідачам. Ширина проїзду у місці розташування сараю 2,6 м, що унеможливлює проїзд спецтехніки у разі необхідності та не відповідає вимогам ДБН щодо дотримання ширини проїзду в 3,5 м. Окрім того, відповідачі вивантажили на проїзді щебінь, пісок та інші будівельні матеріали, чим продовжують створювати перешкоди в користуванні тією частиною проїзду, яка була доступна. Ураховуючи наведене, позивачі просили в позовній заяві визнати незаконним рішення Ковельської міської ради №66/9 від 28.01.2010 про передачу [PERSON] та [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки площею 763 кв.м. по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, скасувати Державний акт про право власності на землю серії [NUMBER] від 26.06.2012, кадастровий номер [NUMBER], усунути перешкоди в користуванні проїздом шириною 3,5 м між будинками по [ADDRESS] У листопаді 2016 року позивачі уточнили позовні вимоги, в яких просили визнати недійсним Державний акт про право власності на землю серії [NUMBER] від 26.06.2012, кадастровий номер [NUMBER], скасувати державну реєстрацію даного акту, усунути перешкоди в користуванні проїздом шириною 3,5 м між будинками по [ADDRESS] доповнивши підстави позовних вимог відсутністю погодження меж спірної земельної ділянки із позивачами як суміжними землекористувачами. У грудні 2016 року позивачі змінили позовні вимоги та просили визнати недійсним Державний акт про право власності на землю серії [NUMBER] від 26.06.2012, кадастровий номер [NUMBER], скасувати державну реєстрацію даного акту, усунутим перешкоди в користуванні проїздом шириною 4,30 м будинками по [ADDRESS] У червні 2017 року позивачі подали суду доповнення позовним вимог в частині мотивування своїх доводів та зазначили, що попередній власник спірної земельної ділянки володів площею 726 кв.м., а відповідачам передано у власність 763 кв.м., збільшення фактично наявної земельної ділянки відбулось за рахунок земель за червоною лінією та за рахунок проїзду. У грудні 2017 року позивачі ( а.с.42 т.3) сформували остаточні позовні вимоги та просили : - визнати недійсним рішення Ковельської міської ради від 28.01.2010 року №66/9 про безоплатну передачу [PERSON] та [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 763 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; - визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 26.06.2012, яка знаходиться по [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER]; - усунути перешкоди в користуванні проїздом шириною 4,30 м, що знаходиться між домоволодіннями по [ADDRESS] та [ADDRESS] і прямує до будинку [ADDRESS], починаючи відлік від межі земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] У червні 2018 року відповідач [PERSON] подав письмовий відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що жодним чином не порушив права позивачів, оскільки отримав у власність земельну ділянку, яка відноситься до земель житлової забудови, проїзд на який покликаються позивачі, відсутній у містобудівній документації, існує лише фактично для зручності. Також у червні 2018 року відповідач [PERSON] подала до суду письмовий відзив на позов, в якому покликаючись на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2018 року у справі №876/11500/ просила відмовити у позові з тих підстав, що саме власник іншої земельної ділянки [PERSON] порушила вимоги законодавства при будівництві житлового будинку, що призвело до звуження проїзду між їхніми домогосподарствами. Також відповідачі прохали відмовити у задоволен6ні позовних вимог за пропуском строків позовної давності. Судом установлено наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] є власниками квартир та підсобних приміщень по вул.22 Січня ,9 в м. Ковелі, що підтверджено відповідними письмовими доказами у справі. (а.с.20, а.с.33, т.1). До їх будинку з вулиці Карпенка Карого існує проїзд між домоволодіннями належними на праві власності [PERSON] ([ADDRESS]) та відповідачам [PERSON], [PERSON] ( [ADDRESS]). Згідно топографічного плану земельної ділянки від 18.11.2016 ширина проїзду на в'їзді 4,56 м, на виїзді 4,37 м, а в місці розташування сараю відповідачів - 2,88 м (а.с. 164, т1). Позивачі вимагають усунути перешкоди в користуванні належним їм нерухомим майном, обґрунтувавши підстави позову недотриманням органом місцевого самоврядування при наданні відповідачам у приватну власність земельної ділянки вимог законодавства щодо забезпечення внутриквартальних проїздів, що в свою чергу призвело до звуження проїзду та фактичне позбавлення через це доступу до їхніх житлових і нежитлових приміщень спецтехніки. Так, у пункті 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» зазначено, що у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі (розділ 7), слід формувати мережу внутрішньоквартальних проїздів. Ширина їхньої проїжджої частини з однією смугою руху приймається 3,5 м, з двома - 5,5 м. На односмугових проїздах передбачаються роз'їзди (п. 3.11). Довжина тупикових проїздів повинна бути не більше 150 м. Проїжджа частина тупикових проїздів повинна закінчуватися кільцевими об'їздами радіусом по осі проїзду не менше 10 м або майданчиками для розвороту розмірами 12 м х 12 м кожна. До житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди завширшки 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За положеннями ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як убачається з матеріалів справи позивачі звертались до виконавчого комітету Ковельської міської ради з клопотанням про облаштування проїзду до будинку необхідної ширини, на яке отримали відповідь, що через оформлення державних актів на земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] забезпечити нормальну ширину проїзду неможливо ( а.с.26, т.1). Судом встановлено, що відповідачі набули право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] в м. Ковелі на підставі рішення Ковельської міської ради від 28 січня 2010 року за номером 66/9 «Про безплатну передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» (а.с.10, т.1). Право власності на землю посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 26.06.2012 року ( а.с.7, т.1), який виданий після затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] (а.с.8-10, т.1) Передачі даної земельної ділянки у власність відповідачам передувало рішення узгоджувальної комісії Ковельської міської ради щодо погодження меж земельної ділянки від 28.05.2009 №54/26, яким рекомендовано погодити межі земельної ділянки [PERSON] по межі фактичного користування присадибною ділянкою, залишивши проїзд в загальному користуванні ( а.с.244-247, т.1) . Незмінним залишено рішення Ковельської міської ради з цього питання і при вирішенні спору щодо меж суміжного землекористування у 2012 році, про що зазначено у рішенні виконкому Ковельської міської ради №502 від 13.12.2012 ( а.с.158,161, т.1) Візуальне розташування проїзду відображено на фотознімках наданих сторонами (а.с.137-140, а.с1). На фотознімках та кадастровому плані земельної ділянки [PERSON] ( а.с.10 зворот, т.1) чітко прослідковується, що сарай, яким користуються відповідачі знаходиться на межі переданої їм у власність земельної ділянки зі сторони проїзду. Саме через таке розташування сараю було прийнято рішення про погодження Ковельською міською радою, як власником суміжної земельної ділянки, меж по фактичному використанню. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. Згідно з пунктами "а" - "г" статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до частини третьої цієї статті безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно із частиною першою пункту 12 розділу X "Перехідні положення" ЗК Українидо розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом ( ст.40 ЗК) Земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель відносяться до категорії земель житлової і громадської забудови ( ст.19 ЗК). Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст.39 ЗК). Не можуть передаватись у приватну власність землі комунальної власності, до яких належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) ( ст.83 ЗК). Саме Ковельська міська рада, як власник земель загального користування, в тому числі спірного проїзду, погоджувала відповідачам в межах передбаченої ст.116,118 ЗК процедури надання земельної ділянки у власність межі земельної ділянки. ( а.с.7, т.1). Так, за змістом пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України (частина друга статті 50 Закону України «Про землеустрій»). Згідно з пунктом 2.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Погодження меж земельної ділянки із суміжними власники (користувачами) є обов'язковим при виділенні земельної ділянки у власність. При погодженні меж земельної ділянки зі сторони проїзду Ковельською міською радою не враховані вимоги пункту 3.22 ДБН 360-92**, про які йшлося вище, внаслідок чого частина проїзду загального користування передана у приватну власність відповідачів, чим порушено ст.83 ЗК. Окрім того, при погодженні меж земельної ділянки відповідачів по фактичному використанню Ковельською міською радою не врахований факт відсутності у відповідачів [PERSON] правовстановлюючого документа на підтвердження правомірності використання сараю, який знаходить на межі ділянки зі сторони проїзду. Відсутні були такі правовстановлюючі документи і у батька відповідачів [PERSON] ( а.с. 144, 148, т.1). Суд відхиляє доводи відповідачів про існування проїзду лише фактично, без його юридичного закріплення, виходячи з наступного. Про наявність проїзду свідчить викопіювання з містобудівного кадастру м. Ковеля за 2017 рік ( а.с.287 т.10), план меж земельної ділянки самих відповідачів, в якому проїзд позначений як землі загального користування ( а.с.7 зворот, т.1), генеральний план земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд по [ADDRESS] ( а.с.12,13 т.1), технічний паспорт на житловий будинок по вул.9 Січня ,9 від 1985 року ( а.с.22 зворот, т.1), план меж земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] ( а.с.23,т.1), технічний звіт по топографо-геодезичних роботах для виготовлення землевпорядної документації по [ADDRESS] за 2009 рік ( а.с.27-31, т.1), ситуаційна схема земельної ділянки по [ADDRESS] ( а.с.147, т.1). Відсутність проїзду на фрагменті проекту забудови кварталу в районі вулиці Карпенка Карого (колишня Єрьоменка) від 1967 року не спростовують висновків суду, оскільки подальше погодження Ковельською міською радою меж земельних ділянок доводить облікування спірного проїзду як земель загального користування. Наявність вище зазначеного проїзду встановлена і такими, що набрали законної сили судовими рішеннями в інших цивільних справах ( рішенням Ковельського міськрайонного суду від 07.10.2015 року в справі №159/5621/14-ц, а.с.14-19, том 1, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17.06.2015 року, а.с.229-231, том 1). Також не відповідають фактичним обставинам твердження відповідача [PERSON] про зменшення ширини проїзду через неправомірні дії власника земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Ковелі [PERSON] Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки та збудованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розміщеної по [ADDRESS] в м. Ковелі, що підтверджується копією державного акту на право власності на землю серії [NUMBER], копіює свідоцтва про право власності на житловий будинок від 11.02.2013 та копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.02.2013. До житлового будинку [PERSON] самочинно добудовано приміщення паливної площею 3,6 кв.м. При самочинному будівництві паливної [PERSON] не дотримано вимог генерального плану забудови земельної ділянки затвердженого відділом містобудування та архітектури 11 червня 2010 року, який є складовою матеріалів землеустрою. Зокрема [PERSON] не дотримано розміщення житлового будинку на відстані 5,78 м від проїзду та 7 м від вулиці Карпенка Карого, про що зазначено у матеріалах перевірок ( а.с.155-157, т.1) Водночас, при обстеженні земельної ділянки [PERSON] працівника відділу містобудування та архітектури Ковельської міської ради встановлено, що вона не порушила при будівництві межі наданої їй земельної ділянки зі сторони проїзду, вийшовши за межі лише зі сторони вулиці Карпенка Карого. ( а.с.149, т.1, а.с.251, т.2), аналогічний висновок зроблено у акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства №000448 від 11.11.2014 Державної інспекції сільського господарства у Волинській області. Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про порушення Ковельською міською радою при прийнятті рішення №66/9 від 28 січня 2010 року про надання відповідачам у приватну власність земельної ділянки площею 763 кв.м. із включенням до неї частини проїзду загального користування вимог ст.19 Конституції України щодо обов'язку органів держави та місцевого самоврядування діяти у суворому дотриманні вимог законодавства. Таким чином, оспорюване рішення Ковельської міської ради підлягає скасуванню як незаконне. Допитані судом в якості свідків [PERSON] .(начальник відділу земельних ресурсів виконавчого комітету Ковельської міської ради) та [PERSON] (бувший головний архітектор м.Ковеля), який надав суду також в якості спеціаліста роз'яснення щодо містобудівної документації, не спростували наведених вище встановлених судом обставин справи. Відповідно до вимог ст.152 ЗК захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Скасування рішення про надання земельної ділянки у власність слугує приводом для визнання недійсним державного акту на право власності на землю. В силу ст.126 ЗК ( в редакції чинній на час набуття відповідачами права власності на землю) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку відповідачів є документом, що посвідчує право власності й виданий на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Ураховуючи ненадання сторонами доказів, на підставі яких можливо було встановити чіткі площі проїзду, які увійшли до складу земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Ковелі, суд вважає необхідним визнати недійсним державний акт в повному обсязі. Відповідачами також було подано заяву про відмову у задоволенні позову з підстав пропущення строків позовної давності, однак, суд не вбачає підстав для її задоволення з огляду на таке. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України). Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порушення права позивачів на використання належного на праві власності майна в повному обсязі гарантованому законодавством носить має триваючий характер, а тому не може бути обмежено часовими рамками. Разом з тим, стороною позивача не доведено суду належними та допустимими доказами наявність перешкод в користуванні спірним проїздом, яка, яка зазначено у позовній заяві, полягає у насипанні щебеню по такому проїзду та, в подальшому, у викопуванні рову по проїзду, що перешкоджало проїзду до багатоквартирного житлового будинку, в якому мешкають позивачі. Так, як установлено судом, на даний час відповідачами такі перешкоди повністю усунуті. Щодо іншого способу усунення перешкод в користуванні проїздом позивачами у позовній заяві не зазначено, тоді як, відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи і в межах заявлених позовних вимог. Відтак, у задоволенні такої позовної вимоги позивачів суд відмовляє. Щодо позовних вимог сторони позивача в частині зобов'язання проведення скасування державної реєстрації права власності відповідачів [PERSON] на земельну ділянку внаслідок визнання недійсним правовстановлюючого документа - Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, то, на думку суду, така вимога позивачів є передчасною, оскільки відповідним органом, уповноваженим здійснювати вказану дію не було відмовлено позивачам у її вчиненні. Судові витрати у справі підлягають розподілу відповідно до ст.141 УПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial