Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

09.11.2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, на обґрунтування заявлених вимог зазначивши, що він є громадянином [PERSON] Федерації, однак постійно проживає на території України на підставі посвідки на постійне проживання в Україні. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.12.2006 року, йому належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Олександрівське» розміром 6,0 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, яка при житті належала його померлої матері [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0086466, виданого Словянською районною державною адміністрацією 17.01.1997 року. На його неодноразові звернення до компетентних органів щодо отримання дозволу на розробку технічної документації з встановлення меж земельної ділянки, він отримав відмову, після чого він вирішив продати своє право на належну земельну частку (пай), з чим звернувся до приватного нотаріуса Словянського міського нотаріального округу [PERSON], який 07.11.2018 року виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою відмовив посвідчити договір купівлі-продажу вказаної земельної частки (паю), мотивувавши це тим, що відповідно до ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, протягом року підлягають відчуженню, а відповідно до ст.140 ЗК України, не відчуження земельної ділянки іноземцями у встановлений строк є підставою припинення права власності на земельну ділянку. Крім того, відповідно до п. 15 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, існує мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення. З вказаною відмовою він не згоден з наступних підстав. Відповідно до аналізу п. 17 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, вбачається, що сертифікат на право на земельну частку (пай) не підтверджує права власності на земельну ділянку, як нерухоме майно, у звязку із чим посилання нотаріуса на те, що він не може здійснити посвідчення угоди купівлі-продажу права на земельну частку (пай), т. я. земельна ділянка не сформована відповідно до вимог Земельного кодексу України та не внесена до Державного земельного кадастру, є неправомірним, т. я. законодавством України не встановлено, що право на земельну частку (пай) повинно бути «сформовано» та зареєстровано в зазначеному кадастрі. Також вважає посилання нотаріуса на ч. 4 ст. 81 ЗК України та ст. 140 ЗК України, відповідно до якої не відчужена земельна ділянка іноземцем у встановлений строк є підставою припинення права власності на земельну ділянку, як підстав для відмови посвідчення зазначеного договору, є протиправними, оскільки він є лише власником права на отримання такої земельної ділянки, а законодавством України не встановлений обовязковий продаж іноземцем даного права на протязі року після отримання цих прав. Зазначив, що п. 15 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України не містить заборони на відчуження права на земельну частку (пай), а стосується саме земельних ділянок, як обєкта цивільних прав. Просив скасувати постанову, винесену 07 листопада 2018 року, приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON], про відмову у вчиненні нотаріальної дій - посвідченні договору купівлі-продажу права на земельну ділянку (пай), та зобовязати останнього посвідчити договір купівлі-продажу спірного права на земельну частку (паю), який буде укладено між ним ( позивачем ) та громадянкою України [PERSON] У судовомцу засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні миоги пітримав, посилаючись на обставини , виколалені у позовній заяві, просив позов задвольнити. Відповідача [PERSON] до судового засідання не зявився, надав заяву, в якій прохав розглядати справу за його відсутністю, проти позову заперечував, з підстав, викладених у постанові, що оскаржується. Заслухавши думку представника позивача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України), встановив наступне. [PERSON] є громадянином [PERSON] Федерації, постійно проживає на території України на підставі посвідки на постійне проживання в Україні (а.с.9-11 ) Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 27.12.2006 року державним нотаріусом Другої словянської державної нотаріальної контори, [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Олександрівське» розміром 6,0 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, належного спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0086466, виданого Словянською районною державною адміністрацією 17.01.1997 року. (а.с.12,14) З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 7908774 від 27.12.2006 року вбачається факт реєстрації вказаного свідоцтва про право власності на спадщину. (а.с.13 ) Постановою приватного нотаріуса Словянського міського нотаріального округу [PERSON] від 07.11.2018 року було відмовлено [PERSON] у посвідченні договору купівлі-продажу спірної земельної частки (паю), у звязку із тим, що, відповідно до ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, протягом року підлягають відчуженню, а відповідно до ст.140 ЗК України не відчуження земельної ділянки іноземцями у встановлений строк є підставою припинення права власності на земельну ділянку. Крім того, відповідно до п. 15 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України існує мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення. (а.с. 8) У відповідності до\~ст. 1 Земельного кодексу України\~земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Згідно з ч. 2 та 3\~ст. 78 ЗК України\~право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Нормами\~ст. 18 Земельного кодексу України\~землі України мають особливий правовий режим їх використання. Згідно норм\~ст. 19 Земельного кодексу України\~землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визнати як «право очікування», є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право\~це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Правовідносини, пов'язані з набуттям прав на землі сільськогосподарського призначення, прийнятих у спадщину нерезидентами, у т. ч. іноземними громадянами, врегульовано ч. 4\~ст. 81 Земельного кодексу України, якою передбачено, що нерезиденти, у т.ч. іноземні громадяни, які успадкували право на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, зобов'язані відчужити її після реєстрації вказаних прав протягом одного року. Згідно вимог\~ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Отже судом встановлено, що право на спірну земельну частку (пай) у позивача виникло 27.12.2006 року, про що свідчать Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 7908774 від 27.12.2006 року та\~свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 27.12.2006\~року. Проте, протягом строку, який передбачений ч. 4\~ст.\~81\~Земельного кодексу\~України та який надає можливості нерезидентам, у т.ч. іноземним громадянам, які успадкували право на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, відчужити дане право, позивачем не було вжито заходів щодо такого відчуження. При цьому слід зазначити, що відповідно до п.п.б п.15 розділу\~Х\~Перехідних положень Земельного кодексу України, у редакції, що діяла на момент прийняття постанови що оскаржується, та на момент розгляду справи по суті, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, не допускається: б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) відповідно до\~частини другої\~статті 37-1\~цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Пунктом 8 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» N 2 від 31.01.92, з відповідним змінами, передбачено, що при вирішенні питання про обґрунтованість скарг суди мають виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи службової особи компетенцією і порядком їх вчинення. Відмова у вчиненні нотаріальної дії визнається обґрунтованою, якщо вчинення такої дії суперечить закону. Враховуючи наведені норми законодавства, звертаючи увагу на факт пропуску позивачем строку, передбаченого ч. 4 ст. 84 ЗК України, а також наявність на момент ухвалення постанови, що оскаржується, та на момент розгляду даної справи, обмежень, встановлених п.п. б п.15 розділу\~Х\~Перехідних положень Земельного кодексу України, суд набуває висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог та відмовляє у їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed