Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши, що 25.09.2009 року він позичив у відповідача грошові кошти в сумі 87000 гривень строком на один рік, про що написав розписку. Після цього він написав ще одну розписку, згідно до якої зобов`язався сплатити відповідачеві відсотки за користування позиченими коштами в сумі 10000 гривень. Однак він вважає, що дана розписка, яка являється договором позики, є недійсною, оскільки відповідно до п.5 ч.1, п.6 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", надання позики зі сплатою процентів особами, які не є фінансовими установами або суб`єктом підприємницької діяльності не допускається. А тому, посилаючись на ряд норм законодавства, просить визнати договір позики від 25.09.2009 року, укладений між ним та відповідачем у вигляді розписки, недійсним. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та прохав їх задовольнити, пояснивши суду, що він не згідний з договором, оскільки в розписці вказані проценти, дописані ним в результаті залякування. Представник позивача [PERSON] також підтримав позовні вимоги та прохав їх задовольнити, пояснивши суду, що ними не оспорюється той факт, що позивач отримав кошти від відповідача, а вони не згідні з тим, що відповідач не мав права вимагати отримання процентів, так як він не є юридичною особою . Відповідач позов не визнав та пояснив суду, що під час написання даної розписки ніякого тиску з його боку на позивача не було, що і визнав останній, а лише була домовленість, що він буде виплачувати йому відсотки. А тому вважає, що вказана розписка має вагу і визнана такою, що позивач повинен сплачувати кошти. Представник позивача [PERSON] теж позов не визнав та пояснив суду, що в своїх доводах позивач посилається лише на Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", який застосовується до учасників ринку фінансових послуг. А до даних відносин застосовуються норми Цивільного кодексу України, де зазначено, що позикодавець має право на отримання процентів. Свідок [PERSON] пояснила суду, що їй відомо, що позивач винен гроші відповідачеві і повинен сплатити або проценти, або суму боргу, присуджену судом. Вислухавши сторін та їх представників, свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Як встановлено судом і підтверджується розпискою від 25.09.2009 року, (оригінал якої знаходиться в цивільній справі №2-75/2011і який оглянуто судом), відповідач дійсно позичив позивачеві кошти в сумі 87000 гривень строком на один рік до 25.09.2010 року. А згідно до іншої розписки від 25.07.2010 року, він зобов`язався сплатити ще й проценти в розмірі 10000 гривень та борг за минулий період в сумі 5900 гривень до 25.10.2010 року. Таким чином, між сторонами фактично було укладено договір позики. Даний факт знайшов своє підтвердження і в рішенні Чигиринського районного суду від 28.02.2011 року, згідно до якого судом було встановлено, що між сторонами на протязі 2007-2010р.р. було укладено договори позики, відповідно до яких позивач отримав в позику грошові кошти в сумі 87000 гривень, які зобов`язався повернути разом з відсотками в розмірі 10000 гривень та боргом за минулі періоди в сумі 5900 гривень, а всього 103000 гривень до 25.10.2010 року, у зв`язку з чим судом з врахуванням повернуто боргу в сумі 1100 гривень стягнув із [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 101900 гривень. Судячи з ухвали апеляційного суду Черкаської області від 06.01.2012 року, вище вказане судове рішення набрало законної сили. А відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того доводи позивача та його представника в частині того, що надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається, суперечать вимогам ч.1 ст.1048 ЦК України, де закріплено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Також ч.2 ст.1048 ЦК України передбачено, що договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімум у доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. В даному випадку такі обставини відсутні. Посилання представника позивача [PERSON] в обґрунтування позовних вимог на Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" суд вважає помилковим, оскільки даний Закон не застосовується до цих правовідносин. Доказів того, що позивач написав розписку про сплату процентів під примусом чи в ході залякування, останнім всупереч вимогам ч.1 ст.60 ЦПК України, де вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, суду не надано. Більше того, як вже зазначалося судом вище, у відповідності до рішення суду від 28.02.2011 року вказані розписки вже були предметом судового розгляду, визнані як факт укладення між сторонами договору позики, за яким стягнуто вказану в них суму боргу, тобто підстав недійсності даного правочину, визначених ст., ст.203, 215 ЦК України, не встановлено. Таким чином суд, оцінюючи докази в їх сукупності, вважає вимоги позивача безпідставними, не вбачаючи законних підстав для визнання договору позики від 25.09.2009 року недійсним, до того ж позивач фактично оспорює розписку про сплату процентів, датовану 25.07.2010 року. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed