Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області звернулася [PERSON] до Уманського національного університету садівництва про зобов`язання вчинити дії. У позові вказано, що у 2007 році під час працевлаштування в Уманському державному аграрному університеті, правонаступником якого являється - Уманський національний університет садівництва, позивач, як співробітник, отримала для проживання кімнату (квартиру) за [ADDRESS] , який перебуває на балансі вищевказаної установи, відповідно до Виписки з протоколу від 20.03.2007 житлової комісії Уманського державного аграрного університету. Позивач зазначає, що вона лише з 06.09.2012 зареєструвалася за вищевказаною адресою у гуртожитку. Згодом гуртожиток [ADDRESS] , втратив всі ознаки гуртожитку: в ньому відсутній персонал для обслуговування гуртожитку; не укомплектований меблями; спеціальним устаткуванням; відповідним інвентарем і при цьому в ньому склались незадовільні умови для проживання. Позивач разом з іншими мешканцями будинку (гуртожитку [ADDRESS] ) звернулись з проханням до керівництва Уманського національного університету садівництва, вирішити ряд побутових житлових проблем, на що отримали пораду про самостійне вирішення власних проблем. Позивач посилається на те, що нею та іншими мешканцями гуртожитку проведено ремонти житлових приміщень та коридорів: за власні кошти замінені вікна та двері, монтовано нове електрообладнання, водопостачання та водовідведення. Кожний квартиронаймач, заключили індивідуальні договори на постачання електроенергії, води та водовідведення, вивіз твердих побутових відходів. Крім того, мешканцями будинку сплачуються кошти за користування відокремленим житловим приміщенням в гуртожитку [ADDRESS] , в статусі гуртожитку [ADDRESS] на балансі Уманського національного університету садівництва - є формальним. Позивач вказує, що в колишньому гуртожитку [ADDRESS] , залишилась лише одна неприватизована кімната [ADDRESS] , в якій вона проживає. Своє право на приватизацію житла позивач не використала, про що свідчить довідка №492 від 31.10.2019 керуючої ТВБВ №10023/0349 AT «Ощадбанк». Позивач просить суд зобов`язати адміністрацію Уманського національного університету садівництва надати їй дозвіл на приватизацію житлової кімнати [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати. 01.04.2020 на адресу суду від відповідача Уманського національного університету садівництва надійшов відзив на позов, в якому вказано, що гуртожиток № 3, в якому проживає відповідач, не надано статусу гуртожитку сімейного типу, що є обов`язковою умовою, за якої дія закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» поширювалася б на позивача. Вказаний гуртожиток територіальній громаді не передавався та залишається у державній власності, а тому особи, які в ньому проживають не набувають права на приватизацію житлових приміщень. Законом України «Про освіту» визначено особливості цивільного обороту майна, належного закладу освіти державної форми власності, який забороняє приватизацію такого майна. Крім того, відповідач не уповноважений надавати дозвіл на приватизацію, оскільки такими функціями наділені виключно органи місцевого самоврядування. Посилаючись на норми чинного законодавства представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Учасники розгляду справи повідомлялися про розгляд справи, однак в судове засідання не звилися, неодноразово на адресу суду подавали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію позивача та відповідача, суд дійшов таких висновків. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] у 2007 році працевлаштувалася у Уманському державному аграрному університеті, правонаступником якого являється - Уманський національний університет садівництва та подала заяву до керівництва Університету про надання житлової площі в гуртожитку [ADDRESS] . 20.03.2007 на засіданні житлової комісії Уманського державного аграрного університету розглянуто заяву [PERSON] про надання житлової площі в гуртожитку [ADDRESS] та ухвалено надати кімнату для проживання [PERSON] , що підтверджується випискою з протоколу від 20.03.2007 Уманського державного аграрного університету. 25.06.2019 Уманський національний університет садівництва направив на адресу позивача відповідь на її заяву про надання дозволу на приватизацію № 01-10/674, в якій вказано, що майно державних та комунальних закладів освіти не підлягають приватизації, тому [PERSON] , відмовлено у наданні дозволу на приватизацію. 01.11.2019 [PERSON] видано довідку № 18-05/523 Уманським національним університетом садівництва про те, що остання зареєстрована та проживає по [ADDRESS] . Також, позивачем подано до суду: заяву- приєднання до умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії (без вказання дати, тільки місяць та рік); договір про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів № 02617 від 27.01.2018; розрахунок на відшкодування вартості проживання в гуртожитку [ADDRESS] , що виданий балансоутримувачем УНУС; договір № 28 на проживання та відшкодування вартості проживання в гуртожитку № 3 Уманського національного університету садівництва від 02.01.2015. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що балансоутримувачем гуртожитку [ADDRESS] є Уманський національний університет садівництва, який є Національним закладом України. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України «Про Положення про національний заклад (установу) України» від 16.06.1995 № 451 заборонено органам виконавчої влади передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям. Згідно підпункту 89 пункту 4 Положення про Міністерство освіти і науки України, МОН здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління. Статтею 80 Закону України «Про освіту» визначено, що основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають вилученню, крім випадків встановлених законом. Об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням. Відповідно до положень статті 70 Закону України «Про вищу освіту» майно державних або комунальних закладів вищої освіти не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством. Згідно з частиною 4 статті 80 Закону України «Про освіту» об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення органом управління можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до ст. 2 ЗУ "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків", громадяни на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку ( у випадках передбачених цим Законом) або шляхом отримання соціального житла ( відповідно до цього Закону та Закону України " Про житловий фонд соціального призначення", або шляхом самостійного ( на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого ( своєї сім`ї) житлового питання. Однак за частиною 3 ст. 1 Закону України " Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків" сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають на господарському віданні чи оперативному управлінні військових частин, закладів та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України. Національної поліції, державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, системи цивільного захисту та державних навчальних закладів. Судом встановлено, що позивач проживає в квартирі [ADDRESS] , балансоутримувачем якого є Уманський національний університет садівництва. Належних та допустимих доказів про передачу вказаного гуртожитку у комунальну власність суду не надано та в судовому засіданні не здобуто. Таким чином, дія Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків" не поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, що перебувають у господарському віданні чи оперативному управлінні державних навчальних закладів, а відтак позивач не відноситься до громадян на яких поширюється дія цього закону т а які можуть реалізувати конституційне право на житло шляхом приватизації житла у гуртожитку. З огляду на зазначене, правові підстави для задоволення позову позивача відсутні, оскільки відносно майна відповідача - Університету, управління яким здійснюється МОН України, законом встановлена заборона на його відчуження, в тому числі в порядку приватизації, і як наслідок, відсутні правові підстави для зобов`язання до вчинення дій, пов`язаних з приватизацією кімнати у гуртожитку. Виходячи з цих обставин, суд приходить висновку, що, відмовляючи позивачу в приватизації житла в гуртожитку та зазначаючи про відсутність у нього права на приватизацію, відповідач діяв згідно з зазначеними вимогами законодавства. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання вчинити дії щодо надання дозволу на приватизацію житла є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed