Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, що розташована за адресою Донецька область м.Іловайськ, [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] 26.06.2006 року був укладений кредитний договір № DOXCGK40000020, за умовами якого банк зобов»язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 4353,27 доларів США строком до 25.05.2021 року, а відповідач зобов»язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором сторони 13.07.2006 року уклали договір іпотеки № DOXCGK40000020 за умовами якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 31,5 кв.м, житловою площею 17,21 кв.м, яка розташована за адресою Донецька область м.Іловайськ, [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Банком були виконані зобов»язання за кредитним договором в повному обсязі. Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконував у зв»язку з чим ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. 25.06.2012 року судом було винесено рішення, яким задоволені вимоги банку і звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на вищевказану квартиру. Після прийняття вищевказаного рішення суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» було направлено відповідачу вимогу про добровільне звільнення вказаної квартири в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги. Але відповідач вимогу банку добровільно не виконав. Тому, позивач на підставі ст..40 ЗУ «Про іпотеку» та ст..109 ЖК України звернувся до суду з даним позовом про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, що розташована за адресою Донецька область м.Іловайськ, [ADDRESS] і просить його задовольнити. В судове засідання представник позивача - Палій Ю.В. не з»явився, надавши заяву в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. З заяви представника позивача також вбачається, що останній не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Суд вважав за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи належним чином був повідомлений, шляхом опублікування оголошення про виклик відповідача в газеті «Урядовий кур»єр» від 14 січня 2015 року (а.с.29-30). Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з викладеним, враховуючи заяву представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача по матеріалам, які є в наявності в справі і постановити заочне рішення, направивши за місцем мешкання відповідача копію рішення суду для відома. Дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено наступне. 26.06.2006 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.18) та [PERSON] був укладений кредитний договір № DOXCGK40000020, за умовами якого банк надав позичальнику - [PERSON] кредитні кошті шляхом надання готівкою через касу на строк з 26.06.2006 року по 25.06.2021 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 3800,00 доларів США на наступні цілі - житло в кредит, а також у розмірі 553,27 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплату за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору (а.с.4-5). В забезпечення виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором № DOXCGK40000020 від 26.06.2006 року між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки від 13.07.2006 року, за яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме 1-кімнатну квартиру загальною площею 31,50 кв.м., житловою площею 17,21 кв.м., яка на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу № 1716 від 27.06.2006 року, належить [PERSON] та знаходиться за адресою Донецька область м.Іловайськ, [ADDRESS] (а.с.6-8). Ч.1 ст.12 ЗУ «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] належним чином свої зобов»язання за кредитним договором № DOXCGK40000020 від 26.06.2006 року не виконував і тому банк в 2012 році звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В матеріалах справи мається копія рішення Харцизького міського суду Донецької області від 25.06.2012 року (а.с.9-10) з якої вбачається, що судом, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DOXCGK40000020 від 26.06.2006 року в сумі 7383,00 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ № 205/21 від 19.01.2012 року складає 58916,34 грн, звернуто стягнення на квартиру загальною площею 31,50 кв.м., яка розташована за адресою Донецька область м.Іловайськ, [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача - [PERSON], [INFO], договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Стаття 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачає, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст..109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судом встановлено, що 12.06.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив на адресу [PERSON] письмову вимогу за № 30.1.0.0/2 про добровільне звільнення останнім та усіма зареєстрованими в ній особами, квартири за адресою Донецька область м.Іловайськ, [ADDRESS]. Як вбачається з письмових матеріалів, які маються в матеріалах справи, що надані позивачем, вищевказана вимога була направлена [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням (а.с.12-13). З позовом про виселення відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду 21 листопада 2014 року. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Як зазначено в п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. В своєму позові позивач посилається на те, що ним було дотримано вищевказаного порядку перед звернення з позовом про виселення до суду. В якості доказу того, що відповідач був повідомлений про необхідність добровільно звільнити житлову площу, позивач надав суду лист № 30.1.0.0/2 від 12.06.2014 року (а.с.11), який ним був направлений [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням (а.с.12-13). Але, суд звертає увагу на те, що будь-яких доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] насправді отримав вищевказану вимогу банку, а саме, враховуючи, що вимога була направлена рекомендованим листом з повідомленням, то це повинно бути поштове повідомлення, в якому б було зазначено дату отримання останнім вказаного листа та його особистий розпис або причини не отримання листа, суду надано не було. Враховуючи наведене, те, що вищевказані обставини мають суттєве значення для вирішення справи, суд вважає, що порядок, передбачений ч.3 ст.109 ЖК України, позивачем не дотриманий і тому на цей час, суд не має підстав для задоволення заявлених позовних вимог позивача, так як даний позов поданий передчасно. Крім того, суд звертає увагу на наступне. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Доказами, відповідно до ст..57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст..59 ЦПК України). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.60 ЦПК України). Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу (ч.2 ст.64 ЦПК України). Відповідно до вимог інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді автономної республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка затверджена наказом ДСА України від 17 грудня 2013 року за № 173, копії судових рішень мають бути належним чином оформлені та засвідчені відбитком гербової печатки суду. Копії судових рішень, що набрали законної сили, мають бути підписані відповідальним працівником (особою) суду та суддею, а також скріплені відбитком гербової печатки суду. В матеріалах справи в якості доказу того, що судом було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру за адресою Донецька область м.Іловайськ, [ADDRESS] позивачем надана копія рішення Харцизького міського суду Донецької області від 25.06.2012 року (а.с.9-10), яка належним чином не засвідчена, а саме не містить мокрої печатки суду, тобто не може розглядатися як належний доказ. Наданий суду документ у вигляді рішення Харцизького міського суду Донецької області від 25.06.2012 року свідчить про те, що це є копія з копії рішення суду, яка засвідчена ПАТ КБ «Приватбанк», що є взагалі неприпустимим. У зв»язку з цим, суд вважає, що вказаний документ не є належним доказом у справі, який свідчить про факт звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі викладеного в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed