Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

30.10.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги просив стягнути з відповідача страхове відшкодування в сумі 14080,40 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 452,41 грн. та судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 03.01.2013 року по бул. Дружби Народів в м. Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], внаслідок чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2013 року [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 03.01.2013 року та піддано до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. Позивач зазначає, що цивільно-правову відповідальність [PERSON], як власника автомобіля марки «Daewoo Nexia», д.р.н. [NUMBER], було застраховано у Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на підставі полісу № АЕ/1797559. Згідно даного полісу, розмір франшизи становить 1000,00 грн. Згідно рахунку ДФуС-0000144 від 15.01.2013 року вбачається, що матеріальна шкода завдана позивачу внаслідок ДТП від 03.01.2013 року складає 15080,40 грн. Позивач посилається, що ним були вчинені всі необхідні дії щодо повідомлення відповідача про ДТП та сприяння останньому у розслідуванні причин та обставин ДТП, проте відповідачем було відмовлено у виплаті позивачу страхового відшкодування, у зв'язку з невиконанням позивачем п.33.1.4. ст. 33 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач вважає, що дана відмова є необґрунтованою та незаконною, а тому просив стягнути з відповідача на свою користь суму страхового відшкодування за мінусом франшизи в розмірі 14080,40 грн. Також, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 452,41 грн. за період з 09.04.2013 року по 09.04.2014 року, згідно ст. 625 ЦК України. Враховуючи вищевикладене просив позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. В своїй заяві про перегляд заочного рішення посилався на необґрунтованість вимог позивача. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Суд, враховуючи згоду позивача, вважає можливим ухвалити рішення у відсутності сторін, що не з'явилися на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Судом встановлено, що 03.01.2013 року по бул. Дружби Народів в м. Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON], під керуванням водія [PERSON], внаслідок чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2012 року [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 03.01.2013 року та піддано до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. Вказана постанова 15.04.2013 року набрала законної сили (а.с.27-28). Згідно з постановою Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2012 року вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм - [PERSON] п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення" (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність [PERSON], на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська охоронно-страхова компанія» відповідно до полісу № АЕ/1797559 від 19.11.2013 року. 08.01.2013 року [PERSON], як учасник ДПТ, звернувся до АТ «УОСК» з повідомленням про настання страхового випадку за встановленим зразком АТ «УОСК», про ДТП, що сталася 03.01.2013 року, під його керуванням (а.с.21). Крім того, 26.11.2013 року та 19.09.2014 року звернувся повторно до АТ «УОСК» з вимогами виплатити страхове відшкодування, завданого внаслідок ДПТ, що сталася 03.01.2013 року (а.с.23-24,30). Разом з тим, листом від 30.05.2013 року, відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, з підстав передбачених п.33.1.4 ст. 33 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 29). Крім того, з листа №960 від 02.02.2015 року вбачається, що 15.01.2013 року на замовлення АТ «УОСК» незалежним експертом було проведено і складено звіт № 0474 з оцінки транспортного засобу Subaru Forester, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.63-64). Згідно звіту № 0474 з оцінки транспортного засобу від 20.01.2013 року вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Subaru Forester, д.н. [NUMBER], внаслідок пошкодження при ДТП складає 12527,40 грн. з урахуванням фізичного зносу автомобіля в т.ч. ПДВ 1742,74 грн. (а.с.83-86). Оцінивши звіт з оцінки транспортного засобу № 0474 від 20.01.2013 року за правилами ст. 212 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність звіту чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Відповідно до п.22.1. ст. 22 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно ст. 29 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно ст. 12 цього Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідно до п. 37.1.3 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування може бути невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Разом з тим, таких обставин справи, з матеріалів справи не вбачається. Крім того, стаття 32 та 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не містять серед випадків, за яких шкода страховиком не відшкодовується на користь потерпілого, неповідомлення страхувальником про страховий випадок у встановлений законом строк. Таким чином, відмова у виплаті страхового відшкодування може мати місце лише в разі невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, і при умові, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Наслідком неповідомлення страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону про настання страхового випадку, відповідно до ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", є підставою для звернення страхової компанії з регресним позовом про виплату страхового відшкодування до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Закон не визначає вказану обставину, як підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування потерпілій особі, яка виконала всі обов'язки пов'язані зі страховою подією. Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, зокрема, фізичних осіб. Суд вважає, що звернення позивача до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування відповідає способу захисту, що передбачений нормами чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в сумі 11527,40 грн. (12527, 40 грн.-1000,00 грн. (франшиза) = 11527,40 грн.). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 36.2. ст. 36 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Як вбачаться з матеріалів справи, потерпілий звернувся до відповідача з заявою про ДТП та виплату страхового відшкодування 08.01.2013 року та відповідно, рішення про виплату відповідач мав прийняти 09.04.2013 року. Разом з тим, як встановлено вище, 30.05.2013 року відповідачем було відмовлено у виплаті позивачу страхового відшкодування та таку відмову, суд вважає необґрунтованою. Таким чином, виходячи вимог ст. 36.2. ст. 36 Закону та ст. 625 ЦК України, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 09.04.2013 по 09.04.2014 р.р. в розмірі 346,77 грн. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial