Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила припинити свою поруку, передбачену договором поруки № CL24331 від 11 березня 2008 року, що був укладений між нею та ПАТ „Універсал Банк" для забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором від 11.03.2008 року. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що 15 травня 2009 року між боржником [PERSON] та ПАТ „Універсал Банк" було укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою було збільшено обсяг її відповідальності як поручителя без її згоди та належного повідомлення, в порушення вимог п. 2.1 кредитного договору, а тому на підставі ст. 559 ЦК України її порука є припиненою. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт наполягає на тому, що додатковою угодою до кредитного договору підвищено розмір відсоткової ставки за кредитом та введено штраф за невиконання позичальником своїх зобов'язань, чим збільшено розмір її відповідальності. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що додатковою угодою було зменшено, а не збільшено розмір відсоткової ставки за кредитним договором, а передбачені нові штрафні санкції банком не нараховувались, тому збільшення обсягу відповідальності позивача відсутнє. Крім того, суд послався на пропуск позивачем строку позовної давності як на підставу для відмови в позові. Апеляційний суд не може повністю погодитись із такими висновками, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11 березня 2008 року між ВАТ „Універсал Банк" (правонаступник якого є ПАТ „Універсал Банк") та [PERSON] був укладений кредитний договір № CL24331 про надання останньому грошових коштів в сумі 15 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік з кінцевим терміном повернення 25.02.2015 року. В забезпечення виконання взятих зобов"язань, що випливають з кредитного договору, між ВАТ „Універсал Банк" та [PERSON] був укладений договір поруки. 15 травня 2009 року між ВАТ „Універсал Банк" та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору № CL24331 від 11 березня 2008 року, відповідно до умов якої сторони погодили, що в період з 25.05.2009 року по 24.05.2010 року останній зобов'язується сплачувати банку проценти за користування кредитом в розмірі 20 %, а в разі користування коштами понад встановлений строк/термін погашення - 20 %, а з 25.05.2010 року - в розмірі 24%. Крім того, у п. 6.1 додаткової угоди сторони погодили, що у випадку невиконання або неналежного виконання умов кредитного договору кредитом має право стягнути з позичальника штраф у розмірі 100% від загальної суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (а.с.11-12). Позивач [PERSON], звертаючись до суду з позовом в серпні 2015 року, посилалась на те, що ця додаткова угода укладена без її згоди. Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов?язання, а також у разі зміни зобов?язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 у справі № 6-69цс11, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. За матеріалами справи достовірно встановлено, що умовами додаткової угоди від 15 травня 2009 року відбулось зменшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом в період з 25.05.2009 року по 24.05.2010 року з 24 % до 20%, та подальше визначення відсоткової ставки з 25.05.2010 року в розмірі 24%, як і було передбачено умовами кредитного договору від 11 березня 2008 року. Тобто, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що збільшення розміру процентної ставки за кредитним договором не відбулось. Що стосується положення п.6.1 додаткової угоди про можливе стягнення з позичальника штрафу за невиконання чи неналежне виконання умов кредитного договору, то апеляційний суд виходить з наступного. Підставою для припинення поруки в порядку ч.1 ст.559 ЦК України є сукупність двох умов: внесення змін до основного зобов'язання без згоди поручителя та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін. Згідно з правовою позицією ВСУ, висловленою в постанові у справі №6-20цс11 від 21.05.2012 р., збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі, зокрема, установлення (збільшення розміру) неустойки. Іншою умовою припинення поруки на підставі ч.1 ст.559 ЦК є відсутність згоди поручителя на зміну зобов'язання, забезпеченого порукою. Наявність такої згоди, відповідно, виключає застосування ч.1 ст. 559 ЦК для визнання поруки припиненою. Оскільки порука є видом забезпечення зобов'язань у формі договору, зміна до умов договору поруки, в т.ч. така, яка стосується обсягу відповідальності поручителя, відповідно до положень ст.654 ЦК, вчиняється в такій же формі що і сам договір. Якщо умовами договору поруки заздалегідь передбачена можливість зміни умов кредитного договору, що вплинуть на обсяг зобов'язань, забезпечених порукою, то підстави для її припинення відсутні, оскільки зазначена умова договору поруки є результатом домовленості сторін договору поруки, які вільні у визначенні зобов'язань та будь-яких інших умов договору, що не суперечить законодавству України. Вказана позиція ВСУ висловлена у справі №3-62г10/11/15. Оцінюючи положення п. 1.1. договору поруки від 11.03.2008 р., укладеного між сторонами, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач, як поручитель, при укладенні вказаного договору надала згоду відповідати перед кредитором за невиконання позичальником усіх його зобов'язань, що виникають з кредитного договору від 11.03.2008 р., як існуючих на момент укладення договору, так і тих що виникли в подальшому. Таким чином, жодних прав [PERSON] з підстав, передбачених ч.1 ст.559 ЦК України порушено не було. Отже, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні позову [PERSON] Проте суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позову про визнання поруки припиненою в зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки, прийшовши до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог суд відмовляє в задоволенні позову саме з цієї підстави, а не за пропуском строку позовної давності. Тому підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на пропуск позивачем позовної давності. Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, оскільки суд першої інстанції невірно відмовив у задоволенні вимог з посиланням на пропуск позивачем строку позовної давності; в іншій частині рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Outcome: partial