Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

24.07.2020 року до суду звернувся позивач ТОВ «ВЕЛЛФІН». з позовом про стягнення заборгованості до відповідача [PERSON] 01.09.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 02.09.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 07.10.2020 року. 07.10.2020 року справа не розглядалась в зв`язку з хворобою судді. Справа призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 19.11.2020 року. 19.11.2020 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 20.01.2021 року. 20.01.2021 року в судовому засіданні оголошена перерва до 15.03.2021 року в зв`язку із задоволенням клопотання про витребування доказів. 15.03.2021 року в судовому засіданні оголошена перерва до 24.05.2021 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. В судовому засіданні 24.05.2021 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення Згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 214\~740.00 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошові кошти на умовах строковості, зворотності, платності. 19.05.2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] , було укладено договір позики № 191647 в електронній формі. Згідно п.1.1. укладеного договору позикодавець надає позичальникові на умовах, що передбачені цим договором грошові кошти в позику в сумі 5000.00 грн., на умовах строковості, зворотності і платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 1.3 укладеного договору встановлено, що позика надається строком на 30 днів. Відповідно до п. 1.4 укладеного договору - Дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником та позикодавцем. Позивачем в порядку, встановленому п. 1.4 Договору позики на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 5\~000.00 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2018 року. Згідно п. 1.5.1 Договору позики - нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: -1.9 процента від суми позики, але не менше ніж 30.00 грн., за перший день користування позикою; -1.9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 цього Договору. Відповідно до п. п. 1.1, 1.5.1 Договору позики, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 17.06.2020 року складає 214\~740.00 грн., з яких 5\~000.00 грн. основний борг; 106 498.00 грн.,. заборгованість за відсотками; 103 242.00 грн.. заборгованість за простроченими відсотками. Вказану суму заборгованості відповідач не сплачує в добровільному порядку що й стало підставою звернення до суду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував пояснивши, що в липні 2017 року він здійснив повний розрахунок за укладеним договором позики. В подальшому змінив свою позицію по пояснив, що він не може довести того, що вносив грошові кошти на погашення зазначеної позики і він домовився з позивачем про укладення договору реструктуризації заборгованості, але очікуваного договору так і не отримав. Всудовому засіданні відповідачем надано квитанцію про внесення коштів в сумі 1000.00 грн., отримувач ТОВ «ВЕЛЛФІН». Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. \~ \~ \~ Судом\~встановлено такі\~факти та\~відповідні їм\~правовідносини Судом встановлено, що 19.05.2017 між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] , було укладено договір позики № 191647 в електронній формі, що підтверджується копією договору Відповідно до ч.1,2 ст. 1046 ЦК України За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір між сторонами було укладено в електронному вигляді шляхом виконання ними певних дій, які свідчать про укладення договору. Зазначений договір був укладений відповідно до положень ЗУ «Про споживче кредитування» та ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до п.1.ч.1 ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» - договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до абз.1,2 ч.1 ст. 13 ЗУ «Про споживче кредитування» - Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Відповідно до ч.1,3,4,5,6, ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» - Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: -надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» - Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: -електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; -аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч.1,2.3 ст. 207 ЦК України - Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Статтею 12\~ЗУ «Про споживче кредитування»\~регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до п. 12 ч. 1\~ст. 3 ЗУ «Про споживче кредитування»\~одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Таким ідентифікатором є електронний підпис 9аSF8h, аналог власноручного підпису, (який зазначений у тексті договору у розділі «Підписи сторін»). Відповідно судом встановлено, що відповідач прийняв пропозицію укласти договір про надання позики. Таким чином судом встановлено, що договір між сторонами відповідає формі, передбаченій ст. 207,208,1047, 1055 ЦК України, оскільки вчинений у письмовій формі та підписаний уповноваженими особами. Крім того відповідачем не заперечується факт укладення даного договору та отримання грошових коштів. Згідно п.1.1. укладеного договору позикодавець надає позичальникові на у мовах, що передбачені цим договором грошові кошти в позику в сумі 5000.00 грн.., на умовах строковості, зворотності і платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 1.3 укладеного договору встановлено, що позика надається строком на 30 днів. Відповідно до п. 1.4 укладеного договору - Дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником та позикодавцем. Позивачем в порядку, встановленому п. 1.4 Договору позики на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 5\~000.00 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2018 року, що підтверджується копією договору та отримання грошових коштів не заперечується відповідачем. Таким чином судом встановлено, що позивач свої обов`язки щодо перерахування суми коштів на рахунок позивача виконав. Позивачем не надано доказів виконання взятих на себе зобов`язань у термін, передбачений укладеним між сторонами договором позики. При цьому суд критично оцінює надану відповідачем суду Історію по картковому рахунку, оскільки з даного доказу неможливо встановити, що відповідачем вносились грошові кошти саме на погашення отриманої у позивача позики. Крім того, судом вживались заходи та направлялась позивачу копія наданої відповідачем виписки з проханням пояснити, чи зараховувались зазначені в ній кошти на погашення позики, отриманої відповідачем. Але позивачем надано суду підтвердження існування зазначеної в позові заборгованості відповідача перед позивачем за укладеним договором позики. В подальшому відповідач надав суду квитанцію від 18.05.2021 про перерахування позивачеві 1000.00 грн., на погашення заборгованості за укладеним договором позики. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту повинно здійснюватись в розмірі 4000.00 грн., з урахуванням внесених в відповідачем грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача нарахованих відсотків, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України - Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачані договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18 від 28 березня 2018 року). Виходячи з вищевикладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності: встановивши, що згідно умов договору, остаточний термін повернення позики встановлено 18.06.2017 року: приймаючи до уваги, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за основною сумою 5000.00 грн., відсотків нарахованих в межах строку кредитування 2850.00 грн.. суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволеню підлягають частково, а саме за сумою позики підлягає стягннею 4000.00 грн.. враховуючи. що відповідачем 18.05.2021 року на рахунок відповідача перераховано 1000.00 грн.,. за договором позики № 191647 від 19.05.2017 року. Відповідно до частини 1 статті 598 та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з положеннями ЦК України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України). \~Відтак закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. \~Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України, згідно з частиною 1 якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). \~З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (ця правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12). \~Як вбачається з матеріалів справи, сторони окремо не визначили строк кредитного договору № 191647 від 19.05.2017 року, а погодили строк повернення позики та визначили , що договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором. ( п. 1.4 укладеного договору позики) . Згідно п. 1.5.1 Договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у в відповідності до наступних умов: -1.9 процента від суми позики, але не менше ніж 30.00 грн.,. за перший день користування позикою; -1.9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 цього Договору, що підтверджується копією договору . Відповідно до п. 1.5.2. Договору позики - у разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений пунктом 1.3 Договору, нарахування процентів, встановлених п.1.5.1 проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того додатково до основних процентів, на вимогу Позикодавця доведену до Позичальника, шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті, Позичальник зобов`язаний сплатити 1.9 процентів за кожен день прострочення. При цьому нарахування процентів проводиться в межах внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів. \~ Таким чином судом встановлено, що сторони погодили проценти за\~неправомірне\~користування кредитом - як плату, яка встановлюється Позичальником за користування позикою після настання строку його погашення, та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. Разом з тим, у постанові від 23.05.2018 по справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних, нарахованих згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. \~Таким чином у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. \~Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного суду України від 05.03.2019 року у справі № 5117/1987/2012. Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України - Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки в укладеному договорі сторони погодили розмір відсотків, що нараховуються у разі неналежного виконання сторонами укладеного договору, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками за прострочку виконання основного зобов`язання в розмірі визначеному позивачем поза межами строку повернення позики, оскільки такий розмір відсотків погоджений сторонами в укладеному договорі. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 106\~948.00 заборгованості за відсотками підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 103\~242 грн., заборгованості за простроченими відсотками. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Оскільки позивач не обґрунтував правомірність нарахування таких відсотків. Не зазначив на підставі якого пункту укладеного кредитного договору вони нараховані. Якщо дані відсотки нараховані відповідно до п.1.5.2 укладеного договору позики, то позивачем не надано доказів того, що вимога Позикодавця про нарахування зазначених відсотків доведена до Позичальника, шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті відповідача. Також позивач не надав суду розрахунку зазначених відсотків. Відповідно до п. 6 ч. 1.ст. 3 ЦК України - Загальними засадами\~цивільного законодавства\~є \~справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно нарахування відсотків на суму позики в 5000.00 грн. в загальному розмірі 209\~740.00 грн., не відповідає ні принципу розумності, ні справедливості. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково , та сятгнення з відповідача на користь позивача заборгованості договором позики № 191647 від 19.05.2017 року в загальній сумі 110\~498.00 (сто десять тисяч чотириста дев`яносто вісім)) грн., яка складається з наступного: - \~ \~ \~ \~4000.00 грн., сума заборгованості за основною сумою боргу; - \~ \~ \~ \~106 498 грн., заборгованість за процентами за користування позикою Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог виходячи із розрахунку: 110\~498.00 грн. х 3\~221.10 грн. : 214\~740.00 грн. =1\~657.47 грн. В іншій частині понесені судові витрати по сплаті с удового збору покладаються на позивача.

Outcome: partial