Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт", в якому просить визнати недійсними договір №04367/15 від 14.05.2015 про адміністрування фінансових активів для придбання товарів, договір №04367/15 від 14.05.2015 про надання консультаційних послуг, укладені між [PERSON] та ТОВ "ЕкономКомфорт", стягнути з відповідача на свою користь збитки в подвійному розмірі в сумі 50 911,36 коп, та моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги та остаточно просила визнати недійсними договір №04367/15 від 14.05.2015 про адміністрування фінансових активів для придбання товарів, договір №04367/15 від 14.05.2015 про надання консультаційних послуг, укладені між [PERSON] та ТОВ "ЕкономКомфорт", стягнути з ТОВ "ЕкономКомфорт" на користь позивача збитки в подвійному розмірі в сумі 50 911,36 коп, та моральну шкоду у розмірі 25 тис. грн. (а.с. 107-108). Поданий позов обґрунтовувався тим, що 14.05.2015 між позивачем та відповідачем укладений договір № 04367/15 предметом якого є надання останнім послуг щодо забезпечення оформлення договору про участь у програмі, надання інформаційних, консультативних, роз'яснювальних та довідкових послуг з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. Цього ж дня між сторонами був укладений ще один договір № 04367/15 за умовами якого відповідач зобовязується вчинити в інтересах позивача дії спрямовані на отримання останньою позики. Вказується, що на виконання укладених договорів позивач сплатила відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 25 455 грн. 68 коп. Посилаючись на те, що ТОВ "ЕкономКомфорт" надає фінансові послуги без необхідної ліцензії, а договір адміністрування фінансових активів не відповідає ліцензійним умовам, вказуючи, що відповідач неправомірними діями ввів в оману позивача щодо суті правочину, створив пірамідальну схему та завдав моральну шкоду, позивач просила суд задовольнити її позов, оскільки ТОВ "ЕкономКомфорт" порушило її законні права як споживача. Представник позивача у судовому засіданні поданий позов підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що діяльність товариства щодо надання послуг з адміністрування фінансових активів відповідає чинному законодавству, а позивачеві при укладенні спірних правочинів були роз'яснені всі умови отримання позики, вказуючи, що порушення ТОВ «ЕкономКомфорт» вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» під час укладення вказаних договорів між сторонами відсутні та не підтверджується жодним належним доказом, просив у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. 14 травня 2015 року ТОВ «Економ Комфорт» та [PERSON] уклали договір №04367/15, за умовами якого товариство зобов'язалося за плату, від імені позивача та за його рахунок надати певні послуги, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 (позики), у тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організувати та провести розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму в позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с. 10-14). Крім того, 14 травня 2015 року між сторонами укладено договір №04367/15, за яким замовник доручив, а виконавець узяв на себе зобов'язання за плату в розмірі 9,9 % від вартості товару та/або цільової позики, що відповідно становить 9 900 грн, здійснити такі дії: забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі (а.с. 9). 14 травня 2015 року [PERSON] перерахувала на розрахунковий рахунок 26004010115089 одержувача ТОВ «ЕкономКомфорт» кошти в сумі 9 900 грн. з призначенням платежу - оплата за надані послуги за договором № 04367 від цієї ж дати (а.с.16). В подальшому [PERSON] перерахувала на розрахунковий рахунок 26004010115089 одержувача ТОВ «ЕкономКомфорт» грошові кошти на загальну сумі 15 555,68 грн, а саме: 13.06.2015 кошти в сумі 555,56 грн, 08.07.2015 кошти в сумі 555,56 грн, 11.08.2015 кошти в сумі 555,56 грн, 04.09.2015 кошти в сумі 555,56 грн, 08.10.2015 кошти в сумі 550,56 грн, 05.11.2015 кошти в сумі 560,56 грн, 15.12.2015 кошти в сумі 555,56 грн, 15.01.2016 кошти в сумі 555,56 грн, 23.01.2016 кошти в сумі 5 555,60 грн, 12.02.2016 кошти в сумі 5 555,60 грн (а.с. 17-19). Допитана в якості свідка позивач [PERSON] показала, що укладаючи оспорювані договори не розуміла їх змісту, оскільки не має юридичної освіти та прагнула отримати позику у сумі 10 тис. грн. на лікування хворої матері, вказувала, що у зв"язку із неотриманням очікуваних коштів зазнала значної моральної шкоди, душевних переживань, хвилювань, погіршення стану здоров"я. Допитана в якості свідка працівник ТОВ "ЕкономКомфорт" [PERSON] показала, що укладаючи оспорювані договори повністю роз"яснила їх умови та зміст, відповіла на всі запитання [PERSON] та після їх підпистання позивач за додатковими роз"ясненнями не зверталася. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За змістом ст. 9 Закону України від 01 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та ст. 34 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(далі - Закон № 2664-ІІІ) діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2664-ІІІ під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 02.06.2011 р. № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 08.01.2012 р.) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено пунктом 11-1, відповідно до якого фінансовими послугами вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з пунктами 3, 4 розділу VІІІ «Прикінцеві положення» цього Закону фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 08.01.2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган, 09 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»; далі - Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг. Згідно з пунктом 1.2 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з п. 1.5 Ліцензійних умов фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов. Як вбачається з матеріалів справи спірні договори укладено сторонами 14 травня 2015 року коли закон вимагав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах. Таким чином, виходячи з того, що спірні договори та умови програми ТОВ «ЕкономКомфорт» указують на те, що послуга, яка надавалась позивачу, за своєю суттю є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 11-1 частини першої статті 4 Закону №2664-111), оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми позики, з проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури; за одним із цих договорів передбачено залучення коштів фізичної особи. Відповідно до ч. 3ст.2 Закону №3462 ТОВ «ЕкономКомфорт» не належить до установ, на діяльність яких не поширюються положення вказаного Закону. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2389цс15. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що спірні договори є недійсними з підстави, передбаченої частиною шостою статті 19 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-Х11 «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до статті 34 Закону №2664-111. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких умов, в порядку застосування реституції з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти в сумі 25 455 грн. 68 коп., сплачені позивачем на виконання недійсних правочинів №04367/15 від 14.05.2015. При цьому, суд вважає безпідставними вимоги щодо стягнення з ТОВ «ЕкономКомфорт» збитків у подвійному розмірі, оскільки сплачені позивачем грошові кошти на виконання спірних договорів, не є збитками, у розумінні ст. 22 ЦК України. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Позивач у справі [PERSON], обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, зазначаючи про існування з відповідачем договірних відносин, посилалась на вимоги статей 23, 1167 ЦК України (а.с.107-108). Як вбачається, ст. 23 ЦК України визначає загальні положення про можливість відшкодування моральної шкоди при наявності вини відповідача, а ст.1167 ЦК України передбачає можливість відшкодування шкоди в позадоговірних (деліктих) правовідносинах, лише при відсутності між сторонами договірних відносин, порушення яких заподіяло моральну шкоду. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зазначені у вказаній статті. Натомість спірними договорами, укладеними між сторонами у даній справі відшкодування моральної шкоди не передбачене. Також у відповідності до ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування завданої фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Проте, відшкодування моральної шкоди у такому випадку Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено. Враховуючи зазначене, суд вважає, що відсутні визначені законом підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди. Крім того, згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп., оскільки позивач в силу ст. 22 Закону України «Про судовий збір» від 12 травня 1991 р. №1023-ХІІ при пред"явленні позову звільнена від його сплати.

Outcome: partial