Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, у якому, просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля JAC НЕС 1020 К, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, укладений 21 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON]; витребувати з володіння [PERSON] автомобіль JAC НЕС 1020 К, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] шляхом його вилучення та передання [PERSON] В обґрунтування пред'явлених позовних вимог позивач послався на те, що у період з 29.12.1999 року до його розірвання перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] За час подружнього життя ними було придбано певне майно, яке остаточно було розділено між ними у судовому порядку 10.02.2014 року рішенням апеляційного суду Харківської області. Вказаним рішенням зокрема було визначено ідеальні частки на нерухоме майно та транспортні засоби в розмірі по ? частині між [PERSON] та [PERSON], зокрема і на автомобіль JAC НЕС 1020 К, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску. 21.07.2015 року центром 6302 м.Харків автомобіль JAC НЕС 1020 К, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] по довідці рахунку був перереєстрований без відома і згоди позивача на [PERSON] 28.07.2015 р. вказаний автомобіль було переєстровано ТСЦ 1202 м.Дніпропетровська по довідці-рахунку на [PERSON] зі зміною державного номеру на [NUMBER]. Позивач наполягає, що не був присутнім та не підписував договір 21.07.2015 року з [PERSON] Вказане було здійснено без його участі та згоди, у зв'язку з чим він звернувся до суду за захистом свого порушеного права як власника. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обгрунтування вказане у позові. Відповідач [PERSON]. у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до суду надходило. Відповідач [PERSON] в письмовій заяві заперечував проти позову. У своєму відзиві посилається на те, що автомобіль був придбаний ним у [PERSON] 28.07.2015 року на законним підставах, та в подальшому переоформлений і поставлений на облік в органах ТСЦ 1202 м.Дніпропетровська у встановлений законом порядку. Під час вказаної процедури від працівників ТСЦ 1202 жодних зауважень не надійшло і переоформлення відбулося без-будь-яких перешкод. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, виходячи з принципів законності, об'єктивності, справедливості та розумності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Як було встановлено в судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи, позивачу та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить автомобіль JAC НЕС 1020К, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], що підтверджується копією рішення апеляційного суду Харківської області від 10.02.2014 року. Але всупереч вказаного рішення, 21.07.2015 року центром 6302 м.Харкова спірний автомобіль по довідці-рахунку був переєстрований на [PERSON], без згоди співвласника [PERSON] Реєстраційні дії здійснювалися на підставі Довідки-рахунку серії ААЕ № 280231 від 14.07.2015 року, оформленої ТЗОВ "М.В.Л.ГРУП" юридична адреса : м.Рівно вул.Пухова,83. Після чого, 28.07.2015 року вказаний автомобіль було переєстровано ТСЦ 1202 м.Дніпропетровська по довідці-рахунку на [PERSON] зі зміною державного номеру на [NUMBER] Посилаючись на порушення своїх майнових прав, позивач вказав на ті обставини, що автомобіль був незаконним шляхом відчужений, оскільки він згоди на купівлю-продаж транспортного засобу та його перереєстрацію не надавав, та у подальшому відбулася перереєстрація автомобіля на іншого громадянина шляхом підроблення договорів купівлі-продажу, також без його згоди. Внаслідок вказаних дій відповідачів транспортний засіб позивачем був втрачений. В судовому засіданні встановлено, що позивач будь-якої свої згоди, тим більше письмової чи нотаріальної, на вчинення правочину щодо відчуження належного йому з [PERSON] на праві спільної часткової власності рухомого майна (автомобіля), як рівноправний власник спільного майна, не давав, дії здійснені відповідачкою самостійно, на власний розсуд, без повідомлення [PERSON] про факт відчуження автомобіля. Належні та достатні докази на підтвердження зворотнього, відповідач [PERSON]суду не надала. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 321 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Його право приватної власності є непорушним та захищається державою. Таким чином, право власності позивача було порушено незаконними діями відповідача [PERSON] Як вбачається з протоколу допиту як свідка відповідача [PERSON], наданих 08.06.2016 року слідчому СВ Красноградського ВП ГУНП Лисенку О.О., між нею і позивачем була досягнута домовленість щодо автомобіля. [PERSON] з метою помиритися добровільно передав їй ключі від транспортного засобу та технічний паспорт, в подальшому вона його продала третій особі в м.Дніпропетровську, кому та при яких обставинах не пам'ятає. Встановлено судом, що Красногорадське ВП ГУНП в Харківській області розслідує кримінальне провадження, внесене 09.05.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220350000339, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. До теперішнього часу рішення у кримінальному провадженні не прийнято. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як визначено ст.361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що договір купівлі-продажу автомобіля JAC НЕС 1020 К, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], укладений 21 липня 2015 року [PERSON] та [PERSON], є недійсним, оскільки укладений без отримання згоди позивача, який є співвласником цього автомобіля. Заперечення проти позовних вимог відповідача [PERSON] суд вважає безпідставними, належні та достатні докази на їх підтвердження в судовому засіданні надано не було. Стаття 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких адекватним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, тоді ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. У разі, якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, в подальшому відчужив таке майно іншій особі, слід заявляти віндикаційний позов. Отже, за оспорюваним правочином договору купівлі-продажу автомобіля, зазначений автомобіль залишився у набувача по вказаному договору, а отже належним способом захисту, в даному випадку, є застосування реституції, передбаченої абзацом 2 частини 1 статті 216 ЦК України. Саме до цього зводяться й роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п.10 Постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року №9, відповідно до ч.1 якої, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, окрім іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Посилання відповідача [PERSON], надані при допиті слідчому Красноградського ВП ГУНП Лисенку О.О. на те, що автомобіль JAC НЕС 1020 К, реєстраційний номер [NUMBER] був подарований їй позивачем, а тому став її власністю і вона мала право розпорядитися ним на власний розсуд, у тому числі здійснити переоформлення реєстрації та подальший продаж, нею не доведено та спростовуються зібраними доказами, що містяться у матеріалах справи. Судовим розглядом встановлено, що автомобіль марки JAC НЕС 1020 К, реєстраційний номер [NUMBER] був відчужений проти волі його співвласника - позивача [PERSON]- за відплатним договором був придбаний відповідачем [PERSON] в особи, яка не мала повного права його відчужувати, і тому позивач має право витребовувати його, відтак позовні вимоги про витребування спірного автомобіля, пізніше зареєстрованого за номером [NUMBER], у [PERSON] та зобов'язання його передати позивачу підлягають задоволенню. Разом з тим, судом частково задовольняються вимоги позивача про витребування з володіння [PERSON] автомобіля та передання його [PERSON], оскільки спірний автомобіль є спільною частковою власністю і його слід повернути [PERSON] та [PERSON] Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", суд вважає необхідним стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 793,4 грн. з кожного, згідно квитанцій, які є в матеріалах справи (760 грн.+551,20 грн.=1311,20 грн.-судовий збір за подачу позову; 275,60 грн.- судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову) .

Outcome: partial