Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] предявила у суд даний позов, обґрунтовуючи вимоги тим, що працювала у Донецькому науково-дослідному інституті судових експертиз та була звільнена наказом від 16 квітня 2015 року № 50к на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. На порушення вимог ст. 116 ЦПК України відповідач у день звільнення не виплатив усі належні їй від установи суми, а саме: вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України, у розмірі середнього заробітку 2546 грн. 94 коп., грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 2100 грн. 20 коп., а також середній заробіток за час простою не з вини працівника за період з червня 2014 року по день звільнення у загальній сумі 23391 грн. 29 коп. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь зазначені суми, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 07 липня 2016 року позов задоволено частково. Суд вирішив стягнути з Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз на користь [PERSON] 2546 грн. 94 коп. вихідної допомоги, 2100 грн. 20 коп. компенсації за невикористану відпустку, 20000 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2015 року по 07 липня 2016 року, усього 24647 грн. 14 коп. В іншій частині позовних вимог відмовити. Вирішено питання розподілу судових витрат. Не погоджуючись з рішенням суду з підстав порушення норм матеріального і процесуального права, сторони подали апеляційні скарги. [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], в поданій нею скарзі просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні заробітної плати в сумі 23391 грн. 29 коп. за час простою, задовольнивши ці вимоги. В обґрунтування скарги зазначає, що суд, відмовляючи у стягненні середнього заробітку за час простою організації, не врахував виниклу ситуацію, яка була небезпечною для життя і здоровя працівника не з його вини; а також гарантії оплати праці у випадку простою, закріплені у статті 12 Закону України «Про оплату праці» та ч. 3 ст. 113 КЗпП України. При цьому суд безпідставно застосував до спірних правовідносин підзаконний акт - постанову Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» і залишив поза увагою , що час простою з серпня 2014 року по квітень 2015 року зарахований до страхового стажу. Донецький науково-дослідний інститут судових експертиз просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог і відмовити [PERSON] у позові, обґрунтовуючи скаргу тим, що суд дав неправильну правову оцінку доказам у справі, не врахувавши факт відсутності бухгалтерських документів на підтвердження заборгованості. Крім того, стягуючи певні суми на користь позивача, суд не застосував в повному обсязі Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] підтримав подану позивачем апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, просив скаргу відповідача відхилити. Представник відповідача [PERSON] просив задовольнити скаргу інституту та відхилити апеляційну скаргу, подану позивачем. Згідно зі ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції встановив, що [PERSON] працювала у Донецькому науково-дослідному інституті судових експертиз на різних посадах. 16 квітня 2015 року була звільнена з займаної посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, про що відповідач видав наказ від 16 квітня 2015 року № 50/к (ас. 5, 12-16). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата [PERSON] у день звільнення власником підприємства компенсації за невикористану відпустку у сумі 2100 грн. 20 коп. і вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку 2546 грн. 94 коп., згідно зі ст. 44 КЗпП, порушує законні права позивача і є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за час простою з червня 2014 року по 16 квітня 2015 року, суд мотивував висновок тим, що у цей період позивач не виконувала трудові обовязки, разом з установою не перемістилася на територію, контрольовану державною владою України. Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною першою статті 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору, якими, зокрема, є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією (п. 6). За правилом частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Предявляючи до суду позов про стягнення вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України та суми компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, [PERSON] посилалась на ксерокопії розрахункових листів за період з січня 2014 року по серпень 2014 року та зроблені власноруч розрахунки (ас. 7-8, 10). Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що факт невиплати вихідної допомоги у розмірі 2546 грн. 94 коп. і компенсації за невикористані дні щорічної відпустки 2100 грн. 20 коп. дійсно мав місце і відповідач має сплатити [PERSON] визначену позивачем суму заборгованості. Апеляційний суд визнає, що висновки суду не відповідають обставинам справи і ґрунтуються на неповно зясованих обставинах, що мають суттєве значення для справи. Судом установлено, що 05 вересня 2014 року будівлі та споруди Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз, який розташовано за адресою: м. Донецьк, вул. Дубравна, буд. 1, - були протиправно захоплені невідомими особами з використанням автоматичної зброї з метою незаконного користування та перешкоджання нормальній діяльності установи. У звязку з цим Міністерство юстиції України здійснило перерозподіл штатної чисельності науково-дослідних установ судових експертиз, про що видало наказ від 24 листопада 2014 року № 243/7. У наступному Донецький науково-дослідний інститут судових експертиз наказом Міністерства юстиції України від 01 грудня 2014 року № 262/7 (зі змінами, внесеними наказом від 24 грудня 2014 року № 281/7) було переміщено до м. Краматорська Донецької області (ас. 27-28, 55, 59, 102-104). З 12 січня 2015 року відповідач розпочав роботу за фактичним місцем розташування у м. Словянську (ас. 60). Судом також установлено і це визнається сторонами у справі, що у звязку з переміщенням інституту з міста Донецька до міста Словянська переїхали не усі працівники, у тому числі позивач [PERSON], яка залишилась на території, що окупована незаконними збройними формуваннями. Як передбачено ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у пункті 6 статті 36 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Отже, установивши, що [PERSON] звільнена на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, суд дійшов обґрунтованого висновку про право позивача на вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Проте стягуючи 2546 грн. 94 коп., суд не навів відповідного розрахунку цієї суми і не врахував, що згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, а саме, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Установлено, що позивач [PERSON] з вересня 2014 року до дня звільнення, тобто по 16 квітня 2015 року, не відпрацювала жодного робочого дня. Отже, розрахунок середньої заробітної плати проводиться виходячи з установлених їй у трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Однак сторони не надали доказів щодо установлених [PERSON] у трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Зокрема, відповідач не надав доказів у звязку з відсутністю первинних документів, які залишились у будівлі інституту у м. Донецьку, захопленої у вересні 2014 року невідомими особами. Щодо ксерокопії розрахункових листів (ас. 10), наданих позивачем, то вони не можуть бути визнані належними і допустимими доказами, оскільки не містять необхідних даних, природа їх походження не встановлена; суми, що зазначені у цих листах як нараховані, не відповідають нарахованим доходам, відомості про які надані управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську (ас. 51-52, 116). Крім того, відомості Пенсійного фонду України також не можуть бути враховані при розрахунку вихідної допомоги, оскільки не містять необхідної інформації щодо кількості робочих днів. Отже, розмір вихідної допомоги 2546 грн. 94 коп., який суд вважав доведеним, не підтверджується матеріалами справи і ґрунтується на припущеннях усупереч вимогам ст. 60 ЦПК України. За таких обставин суд попередньої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення цих вимог. Не було у суду першої інстанції підстав і для задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації за не використані позивачем дні відпустки. Питання виплати грошової компенсації за невикористані працівником дні щорічної відпустки у разі його звільнення врегульоване статтею 24 Закону України «Про відпустки» та статтею 83 КЗпП України. Відповідно до вимог статті 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно з пунктом 2.23 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Міністерством статистики України від 11 грудня 1995 року № 233, оплата щорічних і додаткових відпусток, грошових компенсацій за невикористану відпустку входять до фонду додаткової заробітної плати, тобто належать до структури заробітної плати. Предявляючи вимогу про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, позивач у позовній заяві посилалась на те, що за період її роботи у відповідача компенсація за не використані дні щорічної відпустки дорівнює 2100 грн. 20 коп. Кількість невикористаних днів відпустки не зазначена (ас. 1-2). У заяві на адресу відповідача [PERSON] просила виплатити компенсацію у сумі 1815 грн. 24 коп. за не використані 17 календарних днів відпустки (ас. 6). Крім того, у матеріалах справи міститься розрахунок позивача, з якого вбачається, що розмір компенсації, який [PERSON] просила стягнути з відповідача, вирахуваний за не використані 22 дні щорічної відпустки і складає 2100 грн. 20 коп. (з урахуванням обовязкових платежів та податків)(ас. 8). Проте суд першої інстанції, стягуючи на користь [PERSON] компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у визначеному позивачем розмірі 2100 грн. 20 коп., не навів відповідних розрахунків, не перевірив, чи має право позивач на отримання грошової компенсації на підставі ст. 83 КЗпП України, та не зясував питання щодо кількості невикористаних днів. Як вбачається з матеріалів справи, будь-які докази про наявність у позивача не використаних днів щорічної відпустки відсутні. Сторонами не надані накази про періодичність перебування позивача у відпустках протягом усього часу роботи у відповідача і передбачена нормативними документами тривалість її щорічної відпустки. У судовому засіданні апеляційного суду [PERSON], який є представником [PERSON], також не визначив кількість невикористаних днів відпустки, за які позивач просить стягнути компенсацію. Згідно з наказом про звільнення, нарахування та виплата компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки будуть здійснені при відновленні доступу до бази даних відділу кадрів інституту, який був розташований у м. Донецьку (ас. 5). Ураховуючи, що відповідно до вимог статті 60 ЦПК України докази щодо днів невикористаних відпусток і інших повязаних з цим питань мали бути надані позивачем, а такі докази суду не надані, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення грошової компенсації на підставі ст. 83 КЗпП України. Щодо висновку суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення середньої заробітної плати за час простою за період з червня 2014 року по 16 квітня 2015 року, то слід зазначити таке. Згідно зі статтею 34 КЗпП України, простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Порядок оплати часу простою визначений статтею 113 КЗпП України. Зокрема, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил ст. 113 КЗпП, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке: за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для здоров'я чи життя працівника не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток; відповідно до ч. 3 ст. 84 КЗпП у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором. Таким чином, оплата часу простою в розмірі середнього заробітку передбачена у випадках, коли за відсутності вини працівника виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища. Крім того, як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника. Якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України. Відповідно до вимог статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з пунктом 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей", заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради). Судом правильно встановлено, що [PERSON] протягом вересня 2014 року 16 квітня 2015 року фактично не виконувала своїх трудових обовязків, на роботу не приходила; на контрольовану українською владою територію разом з Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз не переїхала. Отже, відповідно до вимог статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці» право на отримання винагороди заробітної плати за цей час не має. Виплата такої винагороди особам, що залишились на неконтрольованій території навіть при наявності поважних для цього причин, не передбачено Тимчасовим порядком фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей". Суд з додержанням вимог закону дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи табелям обліку робочого часу, з яких вбачається, що позивачка тривалий час на роботу не виходила. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України відповідач не тільки нарахував [PERSON] заробітну плату за червень серпень 2014 року, а й виплатив її (ас. 116). Ці відомості підтверджуються також інформацією Маріупольської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області (ас. 112). Згідно з пунктом 1.2.168 Податкового Кодексу України податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Таким чином, заробітну плату за червень серпень 2014 року [PERSON] отримала фактично. Відтак суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заробітної плати за період з червня 2014 року по день звільнення. Доводи скарги позивача про безпідставне застосування судом Тимчасового порядку… колегія суддів відхиляє, оскільки він застосований судом першої інстанції у сукупності з матеріальними нормами права, яким не суперечить, зокрема, статті 12 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", на яку [PERSON] посилалась в обґрунтування апеляційної скарги. Не можна погодитись з наведеними у скарзі позивача доводами щодо зарахування до страхового стажу періоду з вересня 2014 року по 16 квітня 2015 року, оскільки вони спростовуються письмовими доказами, зокрема, відомостями управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську. Відповідальність власника або уповноваженого ним органу за порушення строків проведення розрахунку з працівником передбачена статтею 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив строки проведення розрахунку з працівником. Проте такий висновок не ґрунтується на законі, оскільки судом установлено, що [PERSON] звільнена з роботи відповідачем 16 квітня 2015 року. На той час заборгованості по заробітній платі не було. Тому підстави для застосування судом до виниклих правовідносин правил статті 117 КЗпП України відсутні. Таким чином, розглядаючи справу, суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи; зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані, що призвело до неправильного вирішення спору в частині стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до вимог статті 309 ЦПК України вказані обставини є підставою для часткового скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за час простою за період з червня 2014 року по день звільнення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Згідно зі статтею 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу позивача і рішення в цій частині залишає без змін.

Outcome: dismissed