Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

Позивач звернулась до Хмільницького міськрайонного суду із вищезазначеною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, [INFO] помер її батько - [PERSON]. Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, що за адресою: [ADDRESS], земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га. та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3500 га.. Спадкоємцем першої черги є позивач по справі - [PERSON]. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не може через відсутність документів, що підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно. У зв»язку із вищевикладеним, позивач вимушена звертатись до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно та просить визнати за нею право на завершення приватизації земельних ділянок. В судове засідання позивач та її представник не з"явились, проте подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують. Відповідач в судове засідання не з"явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнає. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [INFO] помер батько позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08.04.2013 року (а.с.4). Після його смерті залишилось спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями, що за адресою [ADDRESS], який належав спадкодавцеві на праві приватної власності (а.с. 5-7,10), земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га. та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3500 га. (а.с15). Відповідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд, житловий будинок був побудований у 1990 році (а.с 7). Згідно довідки Лип»ятинської сільської ради, спадкоємцем першої черги є позивач по справі - [PERSON] та відповідач - дружина спадкодавця, спадкоємців за заповітом та спадкоємців, які мають право на обов»язкову частку в спадщині немає ( а.с.13). Позивач звернулась з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини (а.с.30) Проте отримати свідоцтво про право на спадщину не може через відсутність правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцеві, про що їй повідомлено нотаріусом (а.с12). Дружина спадкодавця до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений ст. 1270 ЦК України строк не зверталась та, будучи зареєстрованою в будинку спадкодавця, з ним не проживала, про що свідчить витребувана з нотаріальної контори спадкова справа, в тому числі довідка видана виконавчим комітетом Лип"ятинської сільської ради (а.с.35). Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов"язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування", судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-ІV, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вказана Інструкція передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Таким чином, в судовому засіданні доведено, що житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS], належав на праві власності спадкодавцю. На підставі абз. 2 п 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до декрету КМУ 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V), є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що засвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509- VI). Тобто, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно ст.125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовом про визнання відповідного в порядку спадкування-права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця. Таким чином, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК. Оскільки спадкодавець розпочав процедуру приватизації про що свідчить відповідне рішення сесії сільської ради (а.с. 15), однак її не закінчив у зв"язку зі смертю, тому суд вважає, що спадкоємець має право на завершення розпочатої спадкодавцем приватизації земельної ділянки та отримання свідоцтва про право власності на землю. Зважаючи на вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що нерухоме майно, яке зазначено у позовній заяві підлягає спадкуванню. Проте, вирішуючи питання про частку майна, яка підлягає до спадкування, суд виходить з наступного. Згідно вимог ст.ст. 22,28 Кодексу про шлюб та сім"ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, відповідач, являючись дружиною спадкодавця, має право на 1/2 частки у спільному майні подружжя, що також зазначала в своїй заяві, адресованій нотаріусу, позивач (а.с.30) З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, а саме позивач являється спадкоємцем 1/2 частки нерухомого майна [PERSON], при цьому визнання відповідачем позову судом не приймається.

Outcome: partial