Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування своїх доводів позивач в позові зазначила, що з 16.03.2017 р. Заводським районним судом м.Запоріжжя було ухвалено рішення по цивільній справі за позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги банку частково задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредиту у сумі 32214,80 грн. Просить визнати кредитний договір не дійсним, оскільки стверджує що кредитний договір з ПАТ КБ «Приватбанк» не підписувала, а також не має кредитної картки банку на яку нараховувалась заборгованість за надані кредитні кошти, окрім того банком було пропущено строк позовної давності. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позов підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові,просив позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, через канцелярію надав заяву про розгляд справи за його відсутність. Відповідно до відзиву на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позовні вимоги необґрунтовані та незаконні. Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи та оцінивши всі надані докази, вважає, що в позові потрібно відмовити за таких підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14.11.2012 р. що [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 14.11.2012 року( а.с.58) та [PERSON] отримала кредит у розмірі 20000.00 грн.,у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України. Позивачка зобов`язання за вказаним договором не виконала. Зазначені обставини вже були встановлені судом, що підтверджується рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 16.03.2017 року (а.с.9-12), та відповідно до ст. 82 ЦПК України існують обставини, які встановлені вищевказаним рішенням, а тому не підлягають додатковому доказуванню. Доводи [PERSON] про те, що вона не отримувала кредит суд вважає необґрунтованими та розцінює як спосіб уникнути від цивільно-правової відповідальності. Ані ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК", ані [PERSON] не оскаржили в апеляційному порядку вищевказане рішення суду по цивільній справі № 332/4374/15-ц, а отже, судом встановлено, що між вказаними сторонами укладений кредитний договір № б/н від 14.11.2012 р який є договором приєднання і складається із Анкети-заяви Позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів обслуговування кредитних карт, а тому сторони зобов`язані дотримуватися всіх умов укладеного договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Рішення суду, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів ( «Брумареску проти Румунії» (Brumarescuv. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII) Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно вимог п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, обов`язковість рішень суду є одною із основних засад судочинства, отже невиконання судового рішення є порушенням норм Конституції України, які є нормами прямої дії. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року. У пілотному рішенні у справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалено будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду" . У справі "Soering vsUK" [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням. Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи підставу звернення позивача до суду, а саме визнання кредитного договору недійсним, суд зазначає, що обставини, встановлені рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 16.03.2017суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а разом з тим виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Outcome: dismissed