Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

29 вересня 2020 року представник АТ КБ "Приватбанк" звернувся з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 16 серпня 2005 року в розмірі 120751.24 грн. та судові витрати на оплату судового збору (а.с.99-100). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що АТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) та [PERSON] 16 серпня 2010 року укладено кредитний договір №IFDWAK30050059 (далі Договір), згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 30685 грн. на термін до 16 серпня 2010 року, який зобов`язався повернути, сплативши відсотки за користування кредитними коштами. Відповідач порушував зобов`язання щодо своєчасності та повноти повернення отриманих коштів, внаслідок чого і виникла зазначена заборгованість. 30 вересня 2020 року відкрито провадження та призначено перше судове засідання з викликом сторін. 23 жовтня 2020 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позов, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки представником Банку 19 квітня 2007 року у відповідача вилучено автомобіль ВАЗ-21099, 2005 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , який він придбав за кредитні кошти. Згідно рішенням Болехівського міського суду від 06 червня 2008 року звернено стягнення на предмет застави на вказаний автомобіль ВАЗ-21099, який був реалізований. Відповідач тривалий час не мав жодної інформації про хід реалізації заставного майна і тільки у вересні 2009 року йому повідомлено про реалізацію автомобіля за 25 500 грн. Окрім того, судовим рішенням, що набрало законної сили, Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2018 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за вказаним кредитним договором, яка станом на 15 серпня 2012 року складала 14640,82 грн., з яких: 6182.49 грн. заборгованість за кредитом та 8458,33 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вказане рішення звернуто до виконання і виконано відповідачем у повному обсязі, про що стверджується інформацією з реєстру виконавчих проваджень. Не зважаючи на це, Банком знову подано до суду подібну позовну заяву, в якій не зазначено за який період позивач бажає стягнути кошти. До позовної заяви додано розрахунок боргу, з якого вбачається, що розрахунок боргу проводиться позивачем від самого початку укладення кредитного договору, тобто позивач подав до суду позов із позовними вимогами, які вже вирішувалися в судовому порядку. Подані банком розрахунки є некоректними та незрозумілими, в них не відображено сплачених платежів відповідачем, зокрема після виконання зазначеного судового рішення. Строк дії кредитного договору встановлено до 16 серпня 2010 року, після завершення строку дії кредитного договору банк не має права нараховувати жодних платежів. Заборгованість по кредитному договору вже стягнута попереднім судовим рішенням, а тому повторне стягнення кредиту, всупереч положенням ст. 61 Конституції, призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те саме зобов`язання. Вказане стосується й нарахування відсотків, пені та інших платежів за період з 17 серпня 2010 року по даний час. Окрім того, вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, а тому наполягає на застосуванні наслідків спливу позовної давності, що передбачено ст. 267 ЦК України (а.с.32-42). 20 листопада 2020 року представником позивача надано відповідь на відзив, в якому просить задоволити позовні вимоги, вказуючи, що предмет застави було реалізовано і кошти від реалізації направлено на погашення заборгованості, але вказаних коштів виявилося недостатньо для погашення заборгованості у повному розмірі. А тому зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинилися, право вимоги про повернення кредиту і процентів залишилося дійсним і підлягає судовому захисту. Щодо строку позовної давності, то 07 серпня 2018 року винесено постанову Апеляційним судом Дніпропетровської області, що згідно ст. 264 ЦК України являється підставою для переривання термінів позовної давності. (а.с.51-53). Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися повторно, про дату, час і місце цього засідання повідомлялися у встановленому законом порядку (а.с.148-149, 168), однак подали відзив на позов. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку. Частиною першою ст. 15, ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно вимог ст.77,81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як вбачається з матеріалів справи, спір виник з приводу кредитних відносин. Пунктом 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Встановлено, що 16 серпня 2005 року між Приватбанк (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк") та [PERSON] укладено кредитний договір №IFDWAK30050059 (споживчий кредит на купівлю автомобіля), згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 39033 грн. на термін до 16 серпня 2010 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с.9-10). Згідно з пунктом 1.1.Кредитного договору щомісяця в період сплати з 15 по 20 число кожного місяця позичальник повинен надати банку кошти у сумі 777.50 грн. (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, що складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншим витратам Банку згідно п.п.2.2.9, 4.3. Отже, сторони встановили строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких підлягав сплаті до 16 серпня 2010 року. Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Через неналежне виконання відповідачем умов договору виникла заборгованість і банк звернувся до Болехівського міського суду Івано-Франківської області з позовом про звернення стягнення на предмет застави. 17 серпня 2005 року між [PERSON] та позивачем укладено договір застави рухомого майна, а саме автомобіля ВАЗ 21099 АС, білий, 2005 року випуску, кузов [NUMBER] , об`єм двигуна 1500, державний номер [NUMBER] . За цим договором заставою забезпечується виконання зобов`язання [PERSON] , що випливають з кредитного договору від 16 серпня 2005 року № IFDWAK30050059 (а.с.171-174). Згідно рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 06 червня 2008 року звернуто стягнення на предмет застави ВАЗ 21099, 2005 року випуску, тип ТЗ: номер кузова (шасі) [NUMBER] , колір білий, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ЗАТ КБ «Приват Банк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі- продажу у порядку передбаченому договором застави з іншою особою- покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. Приймаючи вказане рішення, суд встановив, що станом на 21 лютого 2008 року у [PERSON] наявна заборгованість в сумі 35896.87 грн., з них: 26233.43 - по кредиту, 6271.06 грн. - по процентах; 1147.67 грн.- комісія за користування кредитом; 2244.71 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання (а.с.161-162). Згідно з пунктом 2.3.3а Кредитного договору, банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі, шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію і відсотки за фактичний строк його користування,у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором ( а.с.9). Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Встановлено, що внаслідок неналежного виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за вказаним Кредитним договором у серпні 2012 року банк знову звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровськаі з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №IFDWAK30050059 від 16 серпня 2005 року, яка станом на 15 серпня 2012 року складає 14 640, 82 грн., з яких: 6 182, 49 грн. - заборгованість за кредитом та 8 458, 33 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. (а.с.74-76). Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Також однією з основних засад судочинства згідно п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України встановлено обов`язковість судових рішень. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, встановлено, що у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за кредитним договором договір яка станом на 15 серпня 2012 року складає 14 640, 82 грн., з яких: 6 182, 49 грн. - заборгованість за кредитом та 8 458, 33 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Тобто, постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2018 рокувже вирішені позовні вимоги між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (щодо стягнення суми основного боргу повністю, а відсотків та пені в межах періоду перед зверненням до суду). Вказане рішення звернуто до виконання і виконано відповідачем в повному обсязі, що підтверджується інформацією з реєстру виконавчих проваджень та поясненнями представника позивача в суді (а.с.38). Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання. Однак, позивач вказане не врахував та нарахував заборгованість по кредитному договору станом на 17.12.2020року, згідно якого обсяг заборгованості становить 120751.24 грн., з них: заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 15798.42 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 55220.04 грн., пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 49732.74 грн. (а.с.101-102). Тобто, позивач вважав, що банк має право на повторне стягнення з боржника тіла, відсотків за користування кредитом та пені після рішення суду, яким достроково вже стягнуто весь кредит. Таким чином, позивач не звернув увагу на те, що мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а, відтак, строк договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов`язальні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання, як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Вищезазначеним спростовуються посилання представника позивача, як у позовній заяві так і в судовому засіданні про обґрунтованість та доведеність позову та наявності підстав для стягнення сум, зазначених Банком та те, що заборгованість збільшилася з моменту винесення рішення Дніпропетровського апеляційного суду від 07 серпня 2018 рокудо подачі позову у поточній справі, оскільки банком вимог про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України заявлено не було так, як і не було надано суду розрахунку періоду та розміру нарахування таких коштів. Окрім того, слід зазначити, вказане судове рішення виконано в повному обсязі, а посилання банку на збільшення тіла кредиту з є безпідставними та необґрунтованими, оскільки є незмінним та не може збільшуватися, зокрема з 6182, 49 грн., як визначено постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2018 на 15798.42 грн., як вказує позивач в уточненій позовній заяві. Твердження представника позивача про те, що заборгованість за договором не погашена і тому зобов"язання не припинено не заслуговують на увагу, оскільки з поданням позову до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у серпні 2012 року, який є нічим іншим як вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором та штрафних санкцій за наступний період. Разом з тим, позивач, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, таких вимог про стягнення коштів з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, АТ КБ "Приватбанк" не заявив. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог з приводу наявності заборгованості по кредиту, а доказування та рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що вимоги позивача є не доведеними, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Що ж стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, як підстави у відмові позовних вимог, то суд вказує на таке. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Одночасна відмова рішенням суду в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, як на цьому наполягали відповідач та його представник є помилковим трактуванням вимог закону. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову і лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки, після звернення банка до суду з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, яка стягнута за рішенням іншого суду, кредитний договір припинив свою дію, а у позивача було відсутнє право нарахувати та стягувати з відповідача сум за кредитним договором, то до вимоги позивача про стягнення заборгованості станом на 07 грудня 2020 року року в сумі 120751.24 грн. позовна давність не може бути застосована, оскільки такі вимоги є безпідставними. Разом з тим, оскільки суд встановив, що вимоги позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є недоведеними, то в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судові витрати у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК в зв"язку з відмовою у позові - віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного ст.526, 610, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed