Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» (далі - ДП «Завод ім. В.О. Малишева»), в якому просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в розмірі 17,61 грн., вихідну допомогу в розмірі 12 992,37 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 36 592,67 грн. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 08.04.2015 року складає 20013,60 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він наказом ОК № 200 від 21.10.2013 року був прийнятий на ДП «Завод імені В.О. Малишева» на посаду заступника начальника юридичного відділу, а наказом ОК № 106 від 06.06.2014 року був переведений на посаду начальника юридичного відділу ДП «Завод ім. В.О. Малишева». 02 вересня 2014 року позивач був звільнений із займаної посади начальника юридичного відділу ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на підставі наказу ОК № 165 за ч. 3 ст. 38 КЗпП у зв'язку з невиконанням керівництвом заводу законодавства про працю - несвоєчасною виплатою заробітної плати. 28.08.2014 року позивачем на адресу ДП «Завод ім. В.О. Малишева» разом із заявою про звільнення направлено заяву про виплату заборгованості із заробітної плати та інших нарахованих сум відповідно до ст. 116 КЗпП. Вказана заява про виплату заборгованості була отримана підприємством у день звільнення - 02.09.2014 року. Згідно з довідкою ДП "Завод імені В.О. Малишева" від 28.05.2014 року за № 777 заборгованість ДП «Завод ім. В.О. Малишева» з виплати заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку станом на день звільнення (02.09.2014 року) складала 11 885,36 грн. Однак, в порушення ст. 116 КЗпП розрахунок на день звільнення відповідача не зробив. Остаточна виплата в розмірі 401,83 грн. була здійсненна ДП «Завод ім. В.О. Малишева» лише 08.04.2015 року. Враховуюче наведене позивач був змушений звернутися до суду з позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги в редакції уточненої позовної заяви від 03.09.2015 року підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні та наданих до суду запереченнях пояснила, що проти позову заперечує в повному обсязі, та зазначила, що на час звільнення позивача 02.09.2014 року остаточний розрахунок з ним не був проведений, оскільки він в останній день не працював, розмір суми до виплати складав 11 885,36 грн. Відповідно до довідки № 777 від 28.05.2015 року заборгованість виплачувалась на банківську картку позивача: 31.10.2014 року в сумі 919 грн., 17.12.2014 року в сумі 902,25 грн., 24.12.2014 року в сумі 9507,15 грн. та 26.12.2014 року в сумі 556,96 грн. Станом на 26.12.2014 року заборгованість із заробітної плати перед позивачем була повністю виплачена. В грудні 2014 року позивачу нарахована до сплати компенсація за затримку виплати заробітної плати у розмірі 401,83 грн. і виплачена 08.04.2015 року шляхом перерахування на банківську картку. Компенсація нараховується один раз на день виплати заробітної плати. Факт отримання позивачем вищезазначених грошових коштів підтверджується наданим ним до позову звітом про трансакції за рахунком № [NUMBER] з інтернет банкінгу та визнанням позивачем зазначених обставин. Також зазначила, що позивач у період з 26.08.2014 року по 03.09.2014 року не працював, відповідно до листка непрацездатності від 26.08.2014 року хворів і до роботи повинен був стати 04.09.2014 року, що підтверджується копією листка непрацездатності, відомостями системи СКУД, табелем обліку робочого часу. Окрім того, позивач під час роботи на підприємстві отримував заробітну плату на банківську картку. Згідно умов договору, укладеного між позивачем і ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (відділення 6 філії АТ «Укрсексімбанк»), при звільненні працівника останній зобов'язаний невідкладно повідомити банк про припинення трудових відносин і повернути банківську картку. У зв'язку із зазначеним, на письмове звернення позивача до підприємства про проведення остаточного розрахунку від 28.08.2014 року йому було направлено листа № 2565/16 від 25.09.2014 року з проханням повідомити про реквізити для перерахування грошових коштів. Після повідомлення кошти були перераховані позивачу на банківську картку. Окрім того, посилаючись на положення викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та постановах Верховного суду України від 24.10.2011 року по справі № 6-39цс11 та від 21.11.2011 по справі № 6-60цс/11 вказала, що розмір відшкодування за час затримки розрахунку суд визначає з урахуванням спірної суми, на яку позивач має право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Та просила суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 21.10.2013 по 02.09.2014 року працював на ДП «Завод імені В.О. Малишева» на посадах заступника начальника юридичного відділу та начальника юридичного відділу, що підтверджується копію трудової книжки (а.с. 5). Наказом № 546-к про звільнення [PERSON] від 02.09.2014 року, [PERSON] було звільнено за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 57). Згідно до довідок ДП «Завод імені В.О. Малишева» № 777 від 28.05.2015 року, № 1013 від 03.07.2015 року та № 1272 від 27.08.2015 року позивач [PERSON] був звільнений 02.09.2014 року. На день звільнення заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON] складала 11 885,36 грн., в день звільнення остаточний розрахунок проведений не був. Заборгованість по заробітній платі [PERSON] виплачувалася на його заробітну банківську картку: 31.10.2014 року у розмірі 919 грн., 17.12.2014 року - 902,25 грн., 24.12.2014 року - 9507,15 та 26.12.2014 року - 556,96 грн. В грудні 2014 року була нарахована до сплати компенсація за затримку виплати заробітної плати у розмірі 401,83 грн., яка була виплачена на заробітну картку позивача 08.04.2015 року. На теперішній час заборгованість з заробітної плати відсутня (а.с. 34, 55, 56). Під час розгляду справи представником відповідача до суду було надано табель обліку робочого часу [PERSON], згідно до даних якого, позивач у день його звільнення не був на роботі (а.с. 59, 60-61, 62). Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Відповідно до статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (норма статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Положеннями статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством (частина 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці»). Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5. Приписами ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати в день звільнення належних працівникові сум, підприємство повинно виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при наявності вини власника або уповноваженого органу. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Судом встановлено, та не заперечувалося позивачем, що у день звільнення 02.09.2014 року позивач не був присутнім на підприємстві та не працював. 28.08.2014 року позивач разом із заявою про звільнення, направив поштою до ДП «Завод імені В.О. Малишева» заяву, в якій просив сплатити всі належні йому суми. Факт отримання зазначеної заяви представником відповідача не заперечувався. Відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП України у день звільнення не провів з позивачем остаточного розрахунку. Позивач вказав, що остаточний розрахунок було проведено з ним 08.04.2015 року та на підтвердження чого надав виписку з банківського рахунку. В свою чергу представник відповідач не заперечував виплати 08.04.2015 року компенсації за затримку виплати заробітної плати на банківську картку позивача, що також підтверджується наданою до суду довідкою № 777 від 28.05.2015 року. При цьому представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що несвоєчасна виплата належних позивачу при звільненні сум була обумовлена неможливістю їх виплати у встановлений законодавством строк у зв'язку з відсутністю у відповідача даних про банківські реквізити рахунку [PERSON] на які відповідач мав би перерахувати належні виплати. Та у зв'язку з чим відповідачем на адресу позивача було направлено лист від 25.09.2014 року, в якому просив повідомити позивача реквізити для перерахування коштів. Доказів про направлення вищезазначеного листа позивачу чи отримання його позивачем, представником відповідача до суду надано не було. Факт отримання зазначеного листа позивачем заперечувався. Також позивач пояснив, що будь-яких реквізитів для перерахування коштів відповідачу після свого звільнення він не повідомляв, та відповідач мав можливість в будь-який час перерахувати належні йому при звільненні кошти на його картковий рахунок, який є дійсним до теперішнього часу. Також представник відповідача посилалася посилалася на те, що позивач мав закрити свій картковий рахунок, призначений для виплати заробітної плати відразу ж після свого звільнення, та що відповідач не мав інформації стосовно наявності у позивача зазначеної картки та можливості використання зазначеного карткового рахунку для зарахування належних йому при звільненні сум. Однак, слід зазначити, що виплата належних позивачу при звільненні сум, які у відповідності до наданої відповідачем довідки № 777 від 28.05.2015 року мали місце 31.10.2014, 17.12.2014, 24.12.2014, 26.12.2014 та 08.04.2015 року, були здійснені саме на банківський картковий рахунок позивача для виплат, який використовувався для зарахувань заробітної плати позивачу під час його роботи на ДП "Завод ім. В.О. Малишева". Окрім того, відповідач не був позбавлений можливості здійснити виплату сум належних позивачу при звільненні через касу підприємства. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження відсутності його вини у несвоєчасному проведенні остаточного розрахунку при звільненні позивача. Враховуючи доведеність в межах даної справи невиплату позивачеві у день звільнення всіх сум, що належать йому від ДП "Завод ім. В.О. Малишева", суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ДП "Завод ім. В.О. Малишева" на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Визначення середньої заробітної плати при вирішенні трудових спорів регулюється у відповідності до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Відповідно до довідки ДП "Завод ім. В.О. Малишева" №777 від 28.05.2015 року, середньоденна заробітна плата позивача складала 129,12 грн. та середньомісячна - 2776,08грн. Позивач погодився за наданим відповідачем розрахунком середньоденної та середньомісячної заробітної плати. Виходячи з наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.09.2014 року по 08.04.2015 року, тобто за 152 робочі дні у розмірі 19 626,24 грн. (129,12*152=19 626,24). Щодо посилань представника відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності при зверненні з позовом до суду слід зазначити наступне. Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013р. №1-18/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП, де зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Таким чином як закон так і Конституційний суд України розмежував спори про виплату заробітної плати та інші трудові спори, постановивши, що перші мають необмежений строк позовної давності, а другі - 3 місяці (крім спорів про звільнення, та відшкодування матеріальної шкоди). Також, щодо посилань представника відповідача про співмірність суми середнього заробітку та фактичної заборгованості з заробітної плати, суд зазначає, що згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України 20.11.2013 року у справі № 6-114цс13, відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України можливість зменшення судом таких сум може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника. В даному випадку сторонами не заперечується відсутність між ними спору щодо розміру належних позивачу при звільненні коштів. Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у розмірі 19 626,24 грн. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial