Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 09.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Нетішинської державної нотаріальної контори Хмельницької області [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що після смерті чоловіка залишилася проживати одна в належній їй квартирі [ADDRESS]. Вказала, що є особою похилого віку - нещодавно їй виповнилося 75 років, інвалідом ІІ групи з 2006 року, більше 10 років хворіє на гіпертонічну хворобу, з 2004 року носить кардіостимулятор серця, її стан щоденно погіршується, тому потребує стороннього догляду. У зв'язку з цим в серпні 2012 року вона вирішила просити свого внука [PERSON] доглянути її до смерті, частіше відвідувати, допомогти з лікуванням, розділити витрати на утримання квартири, а натомість він би успадкував її житло. 09.08.2012 року разом з внуком пішла до державного нотаріуса, попередньо домовившись укласти договір довічного утримання. Того дня було спекотно, а маленькому приміщенні нотаріальної контори дуже душно, тому вона вийшла на вулицю і стояла на сходах, в той час як нотаріус та його помічник перевіряли документи. Внук залишився в нотаріуса та розповідав йому про всі обставини. Потім він її покликав і вона підписала договір не читаючи його тексту, вважаючи, що там передбачено їх попередні домовленості. Примірник договору їй ніхто не давав. Перші місяці після укладення договору, онук приїжджав, навідував, допомагав коштами на ремонт, який проводився в квартирі. Восени 2013 року, перед тим як вона мала лягати в лікарню на операцію, онук приїхав до неї разом з дружиною та жив близько місяця. Після цього між ними почалися побутові сварки, він не хотів допомагати, перестав відвідувати, в телефонних розмовах ображав, обзивав нецензурними словами та погрожував виселити на вулицю. Після чергової сварки в листопаді 2014 року вона вирішила дізнатися чи дійсно онук може її виселити і в бюро технічної інвентаризації м.Нетішин отримала ксерокопію договору, з якого дізналася, що уклала договір дарування квартири. Позивачка вказала, що даний договір порушує її права, оскільки в силу свого похилого віку і за станом здоров'я, укладаючи з онуком договір мала на меті відчуження на його користь квартири, яка є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання і не мала на меті дарувати житло. Якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках спірний договір не був би укладений. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та пояснила, що відповідач - її онук, який ріс без батька, тому вона вирішила дати йому свою квартиру. Спочатку пішла до нього на роботу, поговорила з ним, а потім він, його дружина і мама приїхали до неї, щоб домовитися про все. Під час розмови вона говорила про укладення договору довічного утримання, а вони - про договір дарування. Також домовилися зробити ремонт в квартирі. 8 чи 9 серпня 2012 року разом з онуком пішли до нотаріуса, який запропонував укласти договір утримання, вона також говорила про договір утримання, а внук - про договір дарування. Після цього, почали писати. Так як в приміщенні було дуже душно, їй не було чим дихати, заливав піт, тому вона вийшла на вулицю і стояла на сходах. Потім її покликали і вона розписалася в договорі не читаючи його, бо немала окулярів і вірила, що онук зробить так як вона казала. Онук забрав всі документи, їй нічого не дали, вона вірила, що все зробили так як треба. Після цього, почала робити ремонт в квартирі за свої гроші, які збирала на операцію, а онук пообіцяв повернути їй ці кошти. Спочатку він приходив, допомагав робити ремонт, а потім перестав. Коли попросила онука дати гроші на операцію, він сказав, що немає, тому почала сама відкладати кошти з пенсії. Перед операцією онук приїхав до неї пожити разом з невісткою. Після повернення додому з операції в неї почалися конфлікти з невісткою і внуком, який став погрожувати, що викине її з квартири, ображав. Тоді вона пішла до нотаріуса, що взяти копію договору, який укладала, але він відмовився дати. Копію договору отримала в БТІ в листопаді - на початку грудня 2014 року і дізналася, що уклала договір дарування. В цей час онук почав її тероризувати, виключив світло, викрав її документи, платіжки за ремонт, приходив і стукав в двері, тому вона змушена була підключити квартиру до охорони. Позивачка пояснила, що хотіла укласти договір довічного утримання - щоб онук її доглядав, іноді приходив до неї, цікавився здоров'ям, дзвонив, похоронив, а після її смерті отримав би квартиру. Не говорила онуку про те, як саме він має її, бо думала, що він не чужа людина і сам знає, що треба робити. Представник позивачки позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити. Пояснила, що договір дарування позивачка уклала під впливом помилки, тобто вона помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків сторін і правових наслідків, які настали після його укладення. Про це свідчить те, що вона особа похилого віку, інвалід ІІ групи, хворіє, договір довічного утримання називає як дарування до утримання. На час укладення спірного договору вважала, що це договір довічного утримання, про який домовлялися, оскільки його не читала, примірника не мала. Лише в листопада 2014 року після отримання в БТІ копії договору дізналася, що уклала договір дарування. Однак, вона не бажала укладати такий договір, не було її волевиявлення на безоплатну передачу квартири, яка є її єдиним житлом. Укладаючи договір вона думала, що квартира перейде у спадок онуку після її смерті, а його обов'язком буде доглядати її, допомагати робити ремонт, дзвонити, що він матиме якісь обов'язки по відношенню до неї. Після укладення договору вона продовжує проживати в квартирі і не має наміру виселятися. Відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Пояснив, що на початку квітня 2012 року до нього на роботу прийшла його бабуся - позивачка і сказала, що хоче подарувати йому квартиру, оскільки це була воля його покійного дідуся і він погодився укласти договір дарування. Вона попросила лише поховати її після смерті, інших умов не ставила, про договір довічного утримання не говорила. Літом вони пішли до нотаріуса, якому бабуся пояснила, що хоче укласти договір дарування і він розповів, що для цього потрібно зробити. В серпні в нотаріуса уклали договір дарування без будь - яких умов, обоє його прочитали і підписали, оригінал отримав він. Після цього, з почуття вдячності відвідував бабусю кожного тижня, привозив продукти харчування. Ще до укладення договору бабуся сказала, що хоче в квартирі робити ремонт, але їй не хватає грошей, тому вони домовилися робити його разом. У зв'язку з сімейними обставинами, через деякий час він разом з дружиною і новонародженою дочкою приїхали жити до бабусі. Десь через місяць в них почалися скандали та сварки. З листопада 2014 року позивачка перестала пускати його в квартиру, коли він хотів подивитися показники лічильників для оплати комунальних послуг. Сказала, що це не його квартира, вона її забирає назад, бо передумала. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю. Пояснив, що воля сторін була на укладення саме договору дарування, що підтверджується п.п.4,6 самого договору, який вони обоє читали і підписували. Відповідач погоджувався лише на укладення договору дарування, розмов про договір довічного утримання не було, жодних умов позивачка не ставила, лише просила похоронити, що відповідає нормам моралі. Протягом двох років після укладення спірного договору позивачка не виявляла бажання розірвати його, чи визнати недійсним, а звернулася до суду з даним позовом лише після того, як їй не сподобалася поведінка відповідача і в них почали виникати конфлікти. Крім того, згідно чинного законодавства не має правового значення помилка щодо розрахунку користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Третя особа - державний нотаріус Нетішинської державної нотаріальної контори Хмельницької області [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що пам'ятає позивачку, вона приходила до нього, розповідала, що хоче подарувати квартиру внуку, який ріс без батька і він повідомив їй, які документи необхідно зібрати. Коли вона прийшла разом з онуком укладати договір він повідомив, що договір дарування їй не вигідно укладати, оскільки потрібно платити податок 5% і всяке в житті може бути, рекомендував укласти договір довічного утримання або заповіт. [PERSON] позивачка сказала, що в неї хороший внук і хоче саме подарувати. Також роз'яснював позивачці, що після підписання договору вона вже не буде власницею квартири. Після того, як договір був складений і позивачка, і відповідач ознайомилися з ним і підписали в його присутності, жодних зауважень до нього позивачка не висловлювала, це була її воля. Якби позивачка не змогла прочитати договір через відсутність окулярів, він відправив би її додому за ними. Перед підписанням договору він переконався, що сторони діють добровільно, без будь - якого примусу і розуміють правову природу правочину. Йому позивачка не говорила, що бажає укласти договір довічного утримання. Вислухавши сторони, їх представників та третю особу, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань. Свідок [PERSON] - мати відповідача в судовому засіданні показала, що в 2012 році до неї приїхала позивачка, з якою вони не спілкувалися 23 роки, і сказала, що хоче подарувати її сину [PERSON] квартиру, бо це була воля її покійного чоловіка, але той відмовляється. Сказала, що нічого від нього не хоче, тільки просила її поховати. Жодної розмови про укладення договору довічного утримання, про догляд між нею та позивачкою не було. Тоді вона вмовила сина погодитися на укладення договору дарування. Після укладення договору, позивачка розпочала робити в квартирі ремонт, а вони з сином допомагали грошима і фізично. Крім того, вона приїжджала провідувати позивачку, привозила продукти. Потім на прохання позивачки, син, з невісткою та дитиною поїхали до неї пожити, але через сварки та непорозуміння змушені були залишити квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є сусідкою позивачки і з її слів їй відомо, що спочатку вона заповіла квартиру онуку [PERSON], який разом з дружиною та дітьми певний час там жили. Через деякий час вона їх вигнала, оскільки вони не платили за квартиру. Потім позивачка розповіла, що в неї є ще один онук [PERSON] і її покійний чоловік казав віддати йому квартиру, бо вони винуваті перед ним так як з трьох років не спілкувалися. Після цього, повідомила, що знайшла онука і хоче подарувати йому квартиру на весілля. Спочатку він не впізнав її і не погоджувався прийняти цей подарунок, але вона його вмовила. Через деякий час, зайшовши до позивачки, познайомилася з її онуком [PERSON], його дружиною і мамою [PERSON], які в той час були в квартирі. Потім позивачка сказала їй, що хоче, щоб онук і його сім'я зробили ремонт в квартирі. Гроші на ремонт ванної кімнати дала позивачка, а решту робіт і покупку дверей, шафи - купе оплатили вони. Приблизно через рік у [PERSON] народилася дитина і він попросився пожити з сім'єю в квартирі. Відразу ж після їх переїзду позивачка почала жалітися їй, що невістка погана - то те зломила, то інше робить не так, історія повторювалася як з онуком [PERSON]. Вони пожили в квартирі приблизно 2 тижні, а після цього приїхала мати відповідача [PERSON] і розповіла, що позивачка виганяє [PERSON] з сім'єю з квартири і забрал їх. Після цього [PERSON] приїжджав ще декілька раз, стукав у двері, хотів лічильники подивитися, але позивачка йому не відкрила. Також свідок пояснила, що після від'їзду [PERSON] сказала позивачці, що негарно так поступати з онуками і після цього в них погіршилися відносини, вони перестали спілкуватися. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що знає позивачку більше 10 років і допомагає їй час від часу. В 2012 році, коли він прийшов класти лінолеум у її квартирі, вона говорила йому, що з онуком мав бути укладений договір довічного утримання, а получився договір дарування квартири. Крім того позивачка жалілася, що онук перестав їй допомагати і в них напружені стосунки. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Згідно з ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи із змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі є прийняттям дарунка (ст.722 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв'язку з цим, саме позивачка, яка вважає, що її права були порушені, повинна довести, що при укладенні договору дарування помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира за № 13, що знаходиться в будинку № 13 по просп.Курчатова в м.Нетішин Хмельницької, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Хмельницькою АЕС м.Нетішин Хмельницької області 28.09.1998 року, зареєстрованого в Нетішинському бюро технічної інвентаризації 28.09.1998 року за номером запису 719/41 в книзі № 1, реєстраційний номер в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно - 36622504. 09 серпня 2012 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування квартири № 13, що знаходиться в будинку № 13 по проспекту Курчатова в м.Нетішин Хмельницької області, посвідчений державним нотаріусом Нетішинської державної нотаріальної контори Хмельницької області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 700. Право власності за [PERSON] зареєстровано в комунальному підприємстві Нетішинської міської ради "Бюро технічної інвентаризації" 03.09.2012 року. Як вбачається з вищевказаного договору дарування, сторони попередньо ознайомились з вимогами цивільного законодавства, щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому глузді, ясній пам'яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору домовились, що дарувальник передав, а обдаровуваний прийняв у власність однокімнатну квартиру за № 13, що знаходиться в м.Нетішин Хмельницької області по проспекту Курчатова в будинку за № 13. Відповідно до п.п.6, 7, 8, 10 договору дарування, сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовленні в ньому. Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування квартири. Будь - які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдаровуваний свідчить, що він дарунок приймає. Прийняття дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Зміст ст.ст.182, 229-3331, 233-235, 717, 727 ЦК України, зміст ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" сторонам нотаріусом роз'яснено. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Таким чином, цей договір має безоплатний характер і не містить будь яких зобов'язань для обдаровуваного. З наданих позивачкою виписних епікризів, довідки МСЕ від 29.11.2006 року вбачається, що вона є інвалідом ІІ групи з 2006 року, хворіє, їй встановлено кардіостимулятор. Водночас позивачкою не доведено, що вона як особа похилого віку - [INFO], якій на час укладення правочину виповнився 71 рік, пенсіонерка, потребувала за станом здоров'я стороннього догляду та матеріальної допомоги. Позивачка також не довела, що під час укладення договору дарування в неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу квартири у власність відповідача і вона хотіла, щоб майно перейшло до нього тільки після її смерті за умови, що він доглядатиме її, оскільки відсутні докази наявності домовленості між сторонами щодо таких умов. Як вбачається з пояснень самої позивачки, види догляду та матеріального забезпечення вона з відповідачем не обговорювала, він погоджувався лише на укладення договору дарування квартири. Крім того, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження того, що укладаючи спірний договір, вона не читала його зміст, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків сторін, вважала, що укладає договір довічного утримання. Вказані твердження позивачки спростовуються поясненнями нотаріуса, який посвідчував спірний договір, свідків, а також змістом укладеного договору дарування, який вона власноруч підписала. Таким чином, наведені обставини свідчать, що при укладенні 09.08.2012 року договору дарування квартири сторони мали повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови цього договору, позивачка не помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, мала намір укласти саме договір дарування, а не інший правочин. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивачка на час посвідчення спірного договору дарування не виявила себе як безграмотна та неписьменна, власноруч зазначила своє прізвище, ім'я, по батькові та поставила підпис, тим самим засвідчила, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля направлена саме на укладення договору дарування. Той факт, що після укладення договору дарування між позивачкою та відповідачем погіршились відносини не може впливати на законність договору і не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, укладення договору дарування не позбавляє позивачку права в подальшому проживати в подарованій квартирі та користуватися нею, оскільки вона зареєстрована за цією адресою і не може бути позбавлена житла з підстав, не передбачених законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачка не надала достатніх і достовірних доказів того, що існували обставини щодо яких вона на момент вчинення правочину помилялася, а також доказів, що помилка мала місце і вона має істотне значення. А тому відсутні підстави для визнання договору дарування квартири недійсним з підстав укладення його під впливом помилки.

Outcome: dismissed