Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 11969,61 грн. та понесені ним судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на такі обставини: 29.08.2008 р. між позивачем та [PERSON] було укладено договір №б/н та банк надав відповідачу кредит у розмірі 2700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] кредит у розмірі, встановленому договором. Свої зобов'язання по договору відповідач систематично не виконував, а тому в нього виникла заборгованість в загальній сумі 11969,61 грн. На підставі наведеного позивач просить позов задоволити В судове засідання представник позивача не з'явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, який належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи не з'явився в судове засідання та не повідомив причини неявки, не надав свої докази та заперечення на позов і від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності. Тому суд ухвалює заочне рішення в порядку ст.224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, у відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, та згідно ст.197 ЦПК України,без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З'ясувавши дійсні обставини справи на підставі наявних у справі та перевірених в судовому засіданні доказів та давши їм оцінку, суд вважає, що заявлений позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 29.08.2008 між сторонами був укладений споживчий картковий договір №б/н та банк надав відповідачу кредит у розмірі 2700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому згідно п.9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір дійсний на протязі 12 місяців з моменту його підписання, тобто до 29.08.2009 року. Крім цього, цими Умовами та правилами було визначено, що клієнт зобов'язаний в разі виникнення заборгованості картковому рахунку погашати заборгованість на протязі 30 днів з моменту її виникнення. З наданого ПАТ КБ "Приватбанк" розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач свої зобов'язання по погашенню договору спочатку виконував не належним чином, вносив платежі, яких було недостатньо для погашення кредиту, нарахованих відсотків, комісій, за кредитною лінією. Внаслідок цього станом на 31.10.2013 р. позивач визначив загальну суму заборгованості [PERSON] за вказаною кредитною лінією в загальному розмірі 11969,61 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 2687,69 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 8473,84 та штрафів в сумі 250 грн. - фіксована частина і 558,08 - процентна складова, які позивач і просить стягнути з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк відповідно до умов договору. Згідно вказаного розрахунку заборгованість відповідача виникла, ще в 2008 році, а строк дії кредитного договору сплив після 12 місяців з моменту його укладення. Так згідно заяви позичальника банк надав строковий кредит на строк 12 місяців з 29.08.2008 року по 29.08.2009 року, саме тоді у позивача виникло право звернення до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості. Однак лише після спливу тривалого часу, а саме 28.11.2013 р., тобто через 4 років 3 місяців позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому, з урахуванням того, що дія договору припинилася ще 29.08.2009 р., відповідач заборгованість за кредитом не сплатив на день закінчення дії договору, банк автоматично продовжив строк дії договору, незважаючи на тривале порушення відповідачем його умов, хоч виходячи з таких обставин не повинен був автоматично продовжувати термін дії договору. Таким чином, ПАТ КБ "Приватбанк" після закінчення дії договору у серпні 2009 року з достовірністю знав про грубе порушення з боку відповідача взятих на себе зобов'язань і вже тоді у цього позивача виникло право на звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості з відповідача. Однак, позивач не скористався своїм правом на звернення до суду про стягнення заборгованості із відповідача, а навпаки продовжував дію договору. При цьому, протягом усіх вказаних років, а саме з серпня 2009 р. відповідач по справі [PERSON] кошти в рахунок погашення заборгованості не вносив на кредитну лінію, проте кредитодавець, користуючись своїм правом, продовжував нараховувати відсотки, комісію та штрафи за прострочену заборгованість за кредитним договором, замість того, щоб скористатися своїм правом стягнути заборгованість за кредитним договором у судовому порядку після закінчення першого строку дії кредитного договору. Тому такі дії позивача суд розцінює як зловживання позивачем своїм правом в односторонньому порядку, незважаючи на грубі порушення по виконанню своїх зобов'язань відповідачем, на продовження дії кредитного договору з метою щонайбільших нарахувань штрафних санкцій відповідачу. Згідно ст.ст. 257, 259, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, подію, яка має неминуче настати. Як встановлено судом після закінчення строку кредитного договору 29.08.2009 року та не сплатою на цей час відповідачем заборгованості по цьому кредитному договору позивачу було достовірно відомо про порушення його права і з цієї дати протягом трьох років, а саме до 29.08.2012 року у позивача було право звернутися з відповідним позовом про стягнення наявної вже тоді заборгованості з відповідача. Однак, позивач цей строк звернення з позовом до суду пропустив. Відповідно до п.30 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду від 30.03.2012 N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Оцінивши зібрані та перевірені в судовому засідання докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність передбачених чинним законодавством підстав для застосування до позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" строку позовної давності терміном 3 роки відповідно до вимог ст. 257 ЦК України. Враховуючи вище викладене, та те, що позивач звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором із пропущенням строку позовної давності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором та судових витрат по справі задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed