Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу, який згодом уточнила. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] працювала, згідно наказу № 273-к від 17.06.2020, на посаді лаборанта хіміко-бактеріального аналізу 3 розряду ТОВ "Вільнянський молокозавод". Наказом від 28.10.2020 № 487-к була звільнена за власним бажанням. Звільнення вважає незаконним, оскільки відповідач повідомив працівникам, що у зв`язку з проведенням реорганізації підприємства, що підтверджується ухвалою Господарського суду Запорізької області від 21.01.2021 у справі № 908/3411/20, працівники повинні написати заяву на звільнення за власним бажанням, а потім повернуться на ці ж посади, зміниться лише назва підприємства. Таким чином відповідач грубо порушив вимоги законодавства про працю, керівництво ТОВ "Вільнянський молокозавод" чинило тиск на неї та ввело в оману, що і стало підставою для звільнення за власним бажанням. З 29.10.2020 вона не працює, на утриманні має малолітню дитину, незаконним звільненням відповідач спричинив їй моральну шкоду. Просить поновити її на посаді лаборанта хіміко-бактеріального аналізу 3 розряду ТОВ "Вільнянський молокозавод", стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2020 до дня поновлення на роботі, а також моральну шкоду за незаконне звільнення та за час вимушеного прогулу у розмірі 35000,00 грн. Ухвалою суду від 02.04.2021 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 27.04.2021 на електронну пошту Вільнянського районного суду Запорізької області, а в подальшому і в паперовому вигляді, надійшов відзив відповідача, у якому останній, не погоджуючись з позовними вимогами, зазначив, що [PERSON] із займаної посади звільнилась за власним бажанням, жодних порушень при звільненні з боку ТОВ "Вільнянський молокозавод" не було. Моральна шкоди до стягнення є надуманою, просив відмовити у задоволенні позовних у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягала на тих підставах, що зазначені у позові. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надав. У зв`язку із чим, причина неявки представника відповідача визнана судом неповажною. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. З копії трудової книжки позивача від 14.02.2017 серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] на підставі наказу № 273-к від 17.06.2020 прийнята на посаду лаборанта хіміко-бактеріального аналізу 3 розряду ТОВ "Вільнянський молокозавод". З копії заяви від 28.10.2020, адресованої в.о. виконавчого директора ТОВ "Вільнянський молокозавод" Кошелєвій Н.С. вбачається, що [PERSON] просила звільнити її із займаної посади за власним бажанням з 28.10.2020. На підставі наказу ТОВ "Вільнянський молокозавод" від 28.10.2020 № 487-к встановлено, що [PERSON] лаборанта хіміко-бактеріалогічного аналізу звільнено із займаної посади з 28.10.2020 за власним бажанням. З наказом [PERSON] ознайомлена, про що свідчить її підпис. Про звільнення позивача з посади 28.10.2020 на підставі наказу від 28.10.2020 № 487-к за власним бажаннямздійснено запис № 12 у трудовій книжці від 14.02.2017 серії [NUMBER] . Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За приписам ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк, 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Положеннями ст. 36 КЗпП України, закріплено підстави для припинення трудового договору, серед яких є розірвання трудового договору з ініціативи працівника, що регламентовано ст.ст. 38, 39 КЗпП України. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно з п.п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 у справі № 199/8766/18 вказав, що за змістом ст. 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно. Із матеріалів справи, зокрема заяви [PERSON] про звільнення, яка підписана нею особисто, що не заперечувалось у судовому засіданні, вбачається, що позивач просить звільнити її із займаної посади саме з 28.10.2020, тобто позивачем визначено дату звільнення, що, на думку суду, є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та роботодавцем. При цьому, звільнення з вказаної дати узгоджене з роботодавцем ТОВ "Вільнянський молокозавод", який задовольнив вимогу позивача [PERSON] до закінчення двотижневого строку, що не є порушенням прав працівника. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 26.10.2016 у справі № 6-1269цс16, відповідно до якої, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Виданий на підставі заяви [PERSON] про звільнення від 28.10.2020 наказ про звільнення № 487-к від 28.10.2020, а також запис у трудовій книжці містить зазначення конкретної підстави про звільнення та збігається із формулюванням причини звільнення, зазначеної у заяві. У п. 12 постанови пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 роз`яснено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Посилання позивача на відсутність наміру звільнятись, написання заяви під тиском з боку керівництва ТОВ "Вільнянський молокозавод" не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки з наданої копії заяви про звільнення та наказу про звільнення вбачається намір та волевиявлення [PERSON] звільнитись із займаної посади саме із 28.10.2020. Позивач ознайомилась із наказом про звільнення, про що свідчить її підпис, без заперечень. Норми КЗпП України не передбачають обов`язкового зазначення причин неможливості продовжувати роботу. У подальшому трудові обов`язки [PERSON] не виконувала, заяву про відкликання заяви про звільнення не подавала, до правоохоронних органів у зв`язку із тиском з боку керівництва ТОВ "Вільнянський молокозавод" не зверталась. За приписами ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). За встановлених обставин, враховуючи дотримання ТОВ "Вільнянський молокозавод" трудового законодавства та прав працівника під час винесення наказу про звільнення [PERSON] з роботи, відсутні підстави як для її поновлення так і для виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки із позивачем проведено розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Наведений у довідці ТОВ "Вільнянський молокозавод" 16.07.2021 № 18 розрахунок нарахованої [PERSON] за період з 01.09.2020 по 28.10.2020 заробітної плати позивач не спростувала, власного розрахунку не надала. За приписами ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї, близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відтак, за змістом вказаних положень закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України, є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у справі 6-54цс11. Враховуючи, що позивачем не надано суду належних, переконливих, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів щодо відсутності дійсного волевиявлення та наміру, спрямованого на звільнення із займаної посади, а також порушень відповідачем трудового законодавства при її звільненні, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав і для відшкодування роботодавцем моральної шкоди. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, а відтак такими, у задоволенні яких слід відмовити.

Outcome: dismissed