Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

11 жовтня 2019 року, представник позивачки [PERSON] - адвокат за ордером та договором про надання професійної правничої (правової) допомоги № 0003-ц від 05.09.2019 р. Стефківський В.І. звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд, стягнути з ТДВ СТДВ «Глобус» на користь позивачки [PERSON] суму страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника та заподіяною моральною шкодою у розмірі 29232 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн., мотивуючи це ДТП, яка відбулася [INFO]. приблизно о 20.30 год. на автодорозі сполученням «м. Іллічівськ - с. Молодіжне», за участю автобуса "VAN HOOL", д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та пішохода - батька позивачки [PERSON] , в результаті якої останній отримав тілесні ушкодження від яких помер при його транспортуванні до Іллічівської БЛ на ВТ, що підтверджується постановою старшого слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області підполковника міліції [PERSON] про закриття кримінального провадження. Внаслідок ДТП, позивачці [PERSON] була спричинена матеріальна та моральна шкода, яка полягає у втраті годувальника, яким був для неї батько [PERSON] , у зв`язку зі смертю якого, позивачка стала сиротою, перенесла сильні душевні страждання та переживання через те, що вона залишилася одна без батьків, змінився звичний уклад її життя, який неможливо повернути до того стану, який існував до смерті батька. На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована ТДВ СТДВ «Глобус» за спричинену шкоду майну, життю та/або здоров`ю третіх осіб, відповідно до полісу серії АС/5968392, що діяв станом на дату спричинення ДТП і вказані відносини регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Розпорядженням Овідіпольської РДА № 42/А-2014 від 24.01.2014 р. «Про надання [PERSON] статусу дитини-сироти» з урахуванням того факту, що [PERSON] [INFO] залишилася без батьківського піклування, так як її мати [PERSON] померла [INFO] , а батько [PERSON] загинув у вищевказаній ДТП [INFO]. - малолітній (на той час) позивачці було надано статус дитини-сироти, а розпорядженням Овідіопольської РДА № 139/А-2014 від 18.02.2014 р. «Про призначення [PERSON] опікуном над малолітньою [PERSON] » - призначено громадянку [PERSON] опікуном малолітньої [PERSON] , яка 27.12.2016 р., як піклувальник позивачки та діюча в інтересах останньої, через представника вперше звернулася до відповідачів з повідомленням про ДТП від 26.12.2016 р., в якій загинув батько позивачки [PERSON] та заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з втратою єдиного годувальника та із заподіяною у зв`язку з цим моральною шкодою з долученням документів, підтверджуючих факт настання страхового випадку та належним до виплати розміром страхового відшкодування відповідно до ст.ст. 35,35.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на що було отримано письмову відмову відповідачів 23.06.2017 р. з посиланням на ст. 32 Закону, зокрема, з підстав того, що піклувальник [PERSON] не є власником такого відшкодування. Згодом, [INFO]., позивачка набула повнолітнього віку та повну цивільну дієздатність та повторно, 10.01.2019 р. її представник за довіреністю звернувся до відповідачів від її імені з заявою на виплату вказаного вище страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника та з заподіяною у зв`язку з цим моральною шкодою безпосередньо від позивачки [PERSON] , на що знову отримав відмову відповідачів, викладену у листі № 15/1398 від 28.01.2019 р. з посиланням на п.п. 37.1.4 п. 37 ст. 37 Закону вже з іншої підстави, а саме, у зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж 3-х років з моменту скоєння вищевказаної ДТП, яка відбулася [INFO]. та з посиланням на вимоги ч. 1 ст. 32 Закону, відповідно до якої, фізична особа у віці від 14-ти до 18-ти років (неповнолітня особа) має право самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами, а тому позивачка нібито мала право подати заяву про настання страхового випадку та виплати страхового відшкодування особисто за згодою піклувальника або уповноважити на це іншу особу на вчинення відповідних правочинів від її імені. Такі письмові відмови відповідачів, на думку представника позивачки суттєво звужують її права на на виплату вказаного вище страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника та з заподіяною у зв`язку з цим моральною шкодою та суперечать нормам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що стало підставою для звернення до суду з названим позовом. В судове засідання представник позивачки не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, зворотними поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток з викликами до суду, причини неявки не повідомив, однак надіслав до суду письмову заяву, в якій посилаючись на ч. 5 ст. 223 ЦПК України повністю підтримав позов, просив його задовольнити і слухати справу без його участі, надіславши до суду також письмову відповідь на відзив відповідачів (а.с. 51,76,88). Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується численними зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток, причини нявки суду не повідомили, надіславши до суду письмовий відзив на позов, в якому просили суд відмовити у задоволенні безпідставного позову з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив представника позиачки (а.с. 50,52-56,82-87,90,91-92). Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ст. 22 ЦК України - особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч. 1,2,5 ст. 1187 ЦК України - джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 1191 ЦК України - особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Вищевказані правовідносини відповідачів та особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність за спричинену шкоду третім особам - водія [PERSON] регулюються спеціальним законом, а саме Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Також даним законом врегульовані відносини між позивачкою, як потерпілою особою в розумінні п. 1.3 ч. 1 ст. 1 Закону та відповідачами, як страховиком в розумінні п. 1.2 ч. 1 ст. 1 Закону. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно ч. 22.1 ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦК України опіка припиняється у разі досягнення підопічним чотирнадцяти років. У цьому разі особа, яка здійснювала обов`язки опікуна, стає піклувальником без спеціального рішення щодо цього. Суд встановив, що внаслідок ДТП, яка відбулася [INFO]. приблизно о 20.30 год. на автодорозі сполученням «м. Іллічівськ - с. Молодіжне», за участю автобуса "VAN HOOL", д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та пішохода - батька позивачки [PERSON] , останній отримав тілесні ушкодження від яких помер при його транспортуванні до Іллічівської БЛ на ВТ, що підтверджується постановою старшого слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області підполковника міліції [PERSON] про закриття кримінального провадження. Внаслідок ДТП, позивачці [PERSON] була спричинена матеріальна та моральна шкода, яка полягає у втраті годувальника, яким був для неї батько [PERSON] , у зв`язку зі смертю якого, позивачка стала сиротою, перенесла сильні душевні страждання та переживання через те, що вона залишилася одна без батьків, змінився звичний уклад її життя, який неможливо повернути до того стану, який існував до смерті батька (а.с. 10,14-16). На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована ТДВ СТДВ «Глобус» за спричинену шкоду майну, життю та/або здоров`ю третіх осіб, відповідно до полісу серії АС/5968392, що діяв станом на дату спричинення ДТП і вказані відносини регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що не заперечується представником відповідачів у своєму відзиві на позов та підтверджується копією страхового полісу (а.с. 31). Розпорядженням Овідіпольської РДА № 42/А-2014 від 24.01.2014 р. «Про надання [PERSON] статусу дитини-сироти» з урахуванням того факту, що [PERSON] [INFO] залишилася без батьківського піклування, так як її мати [PERSON] померла [INFO] , а батько [PERSON] загинув у вищевказаній ДТП [INFO]. - малолітній (на той час) позивачці було надано статус дитини-сироти, а розпорядженням Овідіопольської РДА № 139/А-2014 від 18.02.2014 р. «Про призначення [PERSON] опікуном над малолітньою [PERSON] » - призначено громадянку [PERSON] опікуном малолітньої [PERSON] , яка 27.12.2016 р., як піклувальник позивачки та діюча в інтересах останньої, через представника вперше звернулася до відповідачів з повідомленням про ДТП від 26.12.2016 р., в якій загинув батько позивачки [PERSON] та заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з втратою єдиного годувальника та із заподіяною у зв`язку з цим моральною шкодою з долученням документів, підтверджуючих факт настання страхового випадку та належним до виплати розміром страхового відшкодування відповідно до ст.ст. 35,35.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на що було отримано письмову відмову відповідачів 23.06.2017 р. з посиланням на ст. 32 Закону, зокрема, з підстав того, що піклувальник [PERSON] не є власником такого відшкодування. Згодом, [INFO]., позивачка набула повнолітнього віку та повну цивільну дієздатність та повторно, 10.01.2019 р. її представник за довіреністю звернувся до відповідачів від її імені з заявою на виплату вказаного вище страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника та з заподіяною у зв`язку з цим моральною шкодою безпосередньо від позивачки [PERSON] , на що знову отримав відмову відповідачів, викладену у листі № 15/1398 від 28.01.2019 р. з посиланням на п.п. 37.1.4 п. 37 ст. 37 Закону вже з іншої підстави, а саме, у зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж 3-х років з моменту скоєння вищевказаної ДТП, яка відбулася [INFO]. та з посиланням на вимоги ч. 1 ст. 32 Закону, відповідно до якої, фізична особа у віці від 14-ти до 18-ти років (неповнолітня особа) має право самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами, а тому позивачка нібито мала право подати заяву про настання страхового випадку та виплати страхового відшкодування особисто за згодою піклувальника або уповноважити на це іншу особу на вчинення відповідних правочинів від її імені (а.с. 11-13,17-20,24,25). Суд вважає, що подані заяви на виплату страхового відшкодування містять необхідну інформацію, що визначена ч. 35.1 ст. 35 Закону, а також до них були додані необхідні документи, що визначені ч. 35.2 ст. 35 Закону для підтвердження кожної із заявлених вимог. Враховуючи норми ст. 1187 ЦК України, у суду є підстави стверджувати, що ДТП відбулася внаслідок діяльності пов`язаної з використанням транспортного засобу, який являється джерелом підвищеної небезпеки, що дає беззастережні підстави вважати, що і спричинена позивачці шкода завдана саме джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Будь-яких підстав вважати, що [PERSON] володів транспортним засобом "VAN HOOL", д/н [NUMBER] , (джерелом підвищеної небезпеки) на момент настання ДТП не на відповідній правовій підставі - немає. У відповідності до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Зважаючи на це, у відповідності до ч. 2 ст. 1187 ЦК України у водія [PERSON] , незалежно від наявності чи відсутності в його діях вини, у нього наступила цивільно-правова відповідальність за спричинену шкоду та виник обов`язок по відшкодуванню спричиненої Позивачу шкоди. Дана позиція також підтверджується Роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 4 від 01.03.2013 р. роз`яснив, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Як зазначається в Ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 року по справі № 607/18544/14-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Відповідно до ч. 27.3 ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. У відповідності до вищевказаної довідки Молодіжненської сільради Овідіопольського району Одеської області № 452 від 22.06.2017 р. разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та були прописані, зокрема: мати - [PERSON] , сестра - [PERSON] та донька - [PERSON] (а.с. 17). Згідно з вказаною вище інформацією про склад сім`ї від 07.06.2017 р., яку надала опікун позивачки, - батько загиблого [PERSON] - [PERSON] помер, з сім`єю не проживав 30 років (а.с. 18). Виходячи з норми п. 27.3 ст. 27 Закону та з урахуванням довідки про склад сім?ї, свідоцтва про народження дочки [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 05.11.2009 р. Першим Приморським ВРАЦС Одеського МУЮ, свідоцтва про смерть [PERSON] серія [NUMBER] виданого Першим Приморським ВРАЦС Одеського МУЮ 24.07.2009 р. - до числа осіб, яким належить компенсація від відповідачів моральної шкоди входять мати загиблого [PERSON] та дочка загиблого [PERSON] . У відповідності до Закону України "Про Державний бюджет на 2013 рік" від 06.12.2012 р. розмір мінімальної заробітної плати на момент настання ДТП становив 1 218,00 грн. Зважаючи на коло осіб, яким належить право на одержання компенсації від відповідачів моральної шкоди, належна до виплати позивачці частка по відшкодуванні моральної шкоди становить 1/2 розміру страхового відшкодування, що в грошовому еквіваленті становить : 12 : 1/2 х 1 218,00 грн. = 7308 грн. А отже, розмір належного позивачці страхового відшкодування, пов?язаного із заподіяною моральною шкодою становить - 7308 грн. Відповідно до ч. 27.3 ст. 27 Закону, страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода спричинена втратою годувальника відшкодовується дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років). Станом на день смерті, право на одержання від загиблого утримання мала його мати [PERSON] та дочка [PERSON] , [INFO] . У відповідності до Закону України "Про Державний бюджет на 2013 рік" від 06.12.2012 р. розмір мінімальної заробітної плати на момент настання ДТП становив 1218 грн. Зважаючи на коло осіб, яким належить право на одержання страхового відшкодування від відповідачів у зв`язку із втратою годувальника, належна до виплати позивачці частка по відшкодуванні моральної шкоди становить 1/2, що в грошовому еквіваленті становить : 36 : 1/2 х 1 218,00 грн. = 21924 грн. Таким чином, загальна сума страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника стновить 29232 грн. (7308 грн. + 21924 грн.). Відповідно до ч. 36.2 ст. 36 Закону, не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування - відповідачі були зобов`язані прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його або прийняти рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування, що передбачено нормами ч. 36.2 ст. 36 Закону і передбачають обов`язок на страховика в межах 90 днів прийняти вмотивоване рішення про виплату страхового відшкодування, про зупинення перебігу 90-денного строку або про відмову у виплаті виключно з підстав, що визначені у ст. 32 та/або ст. 37 Закону. Однак, в порушення норм Закону - відповідачі не прийняли з цього приводу жодного рішення. 23.06.2017 р. представником позивачки за довіреністю [PERSON] отримано листа від відповідачів за вих. № ЦВ-ЦВ-1145/5 від 23.06.2017 р. в якому вони повідомляють, що не можуть відшкодувати шкоду, пов`язану із втратою годувальника та моральну шкоду, заподіяну смертю [PERSON] громадянці [PERSON] , оскільки вона не є власником такого відшкодування з посиланням на ст. 32 ЦК України (а.с. 11,26). [INFO] . позивачка стала повнолітньою особою, а, отже, набула повної цивільної дієздатності (а.с. 9,20). Виходячи з того, що у 2017 році позивачці було відмовлено у виплаті належного їй страхового відшкодування, 10.01.2019 р. представником позивачки за довіреністю до відповідачів було подано заяви на виплату страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника та із заподіяною моральною шкодою безпосередньо від позивачки (а.с. 12,13). Відповідач листом № 15/1398 від 28.01.2018 р. повідомив представника позивачки про те, що

Outcome: approved