Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

09\~жовтня 2018 року, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Запорізької міської ради, в якій просить суд: визнати за ним право користування жилим приміщенням: 69/100 частин жилого будинку № 32 по вул. Дослідна станція у м. Запоріжжі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що його мати [PERSON] та відповідачі по справі є співвласниками жилого будинку № 32 по вул.. Дослідна станція у м. Запоріжжі. У вересні 2018 року позивач, в якості члена сімї відповідача [PERSON], вселився у житловий будинок № 32 по вул.. Дослідна станція у м. Запоріжжі та проживає за даною адресою до теперішнього часу. 04.10.2018 року позивач звернувся до Відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання за даною адресою. Проте, позивачу було відмовлено із посиланням на п. 18 Правил реєстрації, а саме: не подано згоду всіх співвласників. У звязку з чим позивач змушений був звернутися до суду з даним. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2018 року провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Одночасно вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 32). Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.12.2018 року залучено до участі по даній справі в якості відповідача [PERSON], як правонаступника після смерті відповідача [PERSON]; та в якості третьої особи - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, оскільки рішення по справі може вплинути на їх права та обовязки (а.с. 77-78). У підготовче засідання відповідач [PERSON] не зявилася, але в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності, позов [PERSON] підтримала, просила суд визнати за ним право користування жилим приміщенням № 69/100 частин жилого будинку № 32 по вул.. Дослідна станція у м. Запоріжжі (а.с. 41). У підготовче засідання відповідач [PERSON] не зявилася, але в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечувала (а.с. 42). У підготовче засідання відповідач [PERSON] не зявилася, але в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечувала (а.с. 81). У підготовче засідання відповідач [PERSON] не зявилася, але в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнала (а.с. 82). Представник відповідача Запорізької міської ради у підготовче засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи до суду не надходило. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у підготовче засідання не зявився, але до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував (а.с. 86). Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В силу ч.4\~ст.206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У звязку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяви сторін по справі, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 14.02.1983 року народився [PERSON], батьками якого є: матір [PERSON] та батько [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, що міститься в матеріалах справи (а.с. 4). [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 69/100 частки житлового будинку № 32, що знаходиться по вулиці Дослідна станція в м. Запоріжжя, що підтверджується договором дарування частки будинку, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2655 (а.с. 6-7) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 8). Відповідно до технічного паспорту будинок № 32, що знаходиться по вулиці Дослідна станція в м. Запоріжжя має окремі входи (а.с. 15). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 141147686 від 11.10.2018 року співвласниками будинку № будинку № 32, що знаходиться по вулиці Дослідна станція в м. Запоріжжя є: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Запорізька міська рада (а.с. 22-27). Частиною першою ст.. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу. [PERSON], [INFO], помер 09.11.2015 року, що підтверджується актовим записом про смерть № 7798 від 11.11.2015 року, що міститься в матеріалах справи (а.с. 55-56). Відповідно до спадкової справи № 68/2015, заведеної приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], після смерті 09 листопада 2015 року [PERSON], з заявою про прийняття спадщини після смерті останнього звернулася [PERSON], як спадкоємець за заповітом. Дружина померлого [PERSON], як спадкоємець за законом, відмовилася від спадщини після смерті чоловіка, що підтверджується матеріалами спадкової справи (а.с. 62-75). [PERSON], як член сімї [PERSON]П, вселився до 69/100 частини житлового будинку № 32 по вул.. Дослідна станція у м. Запоріжжі за згодою власника. 04.10.2018 року [PERSON] звернувся до відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради з заявою № 2208-3/04-16 про реєстрацію місця проживання за адресою: [INFO], проте спеціалістом І категорії ВРФО по Комунарському району [PERSON] йому було відмовлено, оскільки відсутня згода усіх співвласників, що є порушенням вимог п. 18 Правил Реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 02.03.2016 № 207 (а.с. 5). Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених\~Постановою Кабінету міністрів України №207 від 02 березня 2016 року\~дані Правила визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів. Згідно з Постановою Кабінету\~Міністрів України\~№207\~від02.03.2016\~р.\~«Про затвердження\~Правил реєстрації\~місця проживання\~та Порядку\~передачі органами\~реєстрації інформації\~до Єдиного\~державного демографічного\~реєстру» визначено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до п. 18 Правил реєстрації місця проживання для реєстрації місця проживання особа або представник подає: заяву, затвердженої форми; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сімї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Згідно зі ст.\~3\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» реєстрація це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Положеннями ст.2 цього Закону\~громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території. Статтею 6 вказаного Закону\~встановлено обовязок громадянина України протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ст. ст. 379, 382 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них; квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання, а згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 150 ЖК передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію\~статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та\~статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Обсяг права за ст.1 Першого протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, з урахуванням практики Європейського суду, охоплює також і право користування майном. Судом встановлено, що на теперішній час [PERSON], як член сімї власника - [PERSON]П, проживає на 69/100 частині житлового будинку № 32 по вул.. Дослідна станція у м. Запоріжжі та приймає участь в оплаті комунальних послуг та витрат по утриманню будинку, проте, у звязку із відсутністю згоди усіх співвласників будинку № 32 по вул.. Дослідна станція в м. Запоріжжі в досудовому порядку надати дозвіл на реєстрацію [PERSON] за даною адресою, порушуються права позивача, у звязку з цим, суд, враховуючи позицію відповідачів про визнання позову, викладену у письмових заявах, приходить до висновку про можливість задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2\~ст.\~141\~ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Позивачем зазначена вимога не заявлена, тому суд вважає за можливе не стягувати з відповідачів на користь позивача суму сплаченого судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved