Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, просить визнати рухоме майно, в рівних частках, яке придбано у період знаходження у зареєстрованому шлюбі, та визнати нею право власності на ? частку в спільному сумісному майні подружжя, а саме 21/100 частину житлового будинку [ADDRESS], та усунути їй перешкоди в користуванні власністю, шляхом вселення у вище зазначений будинок, посилаючись на обставити викладені у позові. До судового засідання позивачка [PERSON], надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності та задовольнити позовні вимоги, не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, відповідно до положення ст. 74 ЦПК України, Враховуючи вимогист.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.ст.158, 169, 197ЦПК України. Відповідно до ст. ст.224,225 ЦПК України Малиновським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши дійсні правовідносини, які виникли між сторонами справи, оцінивши всі докази зібрані у справі у їх сукупності, суд вважає,що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного: За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 08 квітня 1988 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Малиновського РВК м. Одеси, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 281. Також судом встановлено, що між сторонами існував майновий спір. За час перебування у шлюбі відповідачем набуто право власності 42/100 частини житлового будинку [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу № 19505 від 03 березня 1997 року, укладеного на Одеській товарній біржі, зареєстрованого у КП ОМБТІ та РОН Виконкому ОМР. Згідно рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 20.04.2015 року по справ № 521/3995/15-ц, договір купівлі-продажу 42/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], який укладений між [PERSON] та [PERSON] з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, оформлений у письмовій формі, зареєстрований в Одеській товарній біржі за №19505 від 03 березня 1997 року - визнано дійсним. Відповідно до положення ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, оскільки право власності на частину житлового будинку відповідачем набуто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд вважає це майно набутим спільно подружжям, тому відносить до їх складу майна, що належить їм на праві спільної власності. Беручи до уваги, що право власності на частину житлового будинку набуто у період перебування у шлюбних відносинах, підстав вважати це майно особистою приватною власністю однієї із сторін судом не виявлено, тому у відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України стосовно спірного майна у сторін виникло право спільної сумісної власності. Згідно із ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно із ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини ти чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, виходячи з встановлених обставини по справі, суд має визнати за [PERSON] право власності на ? частку в спільному сумісному майні подружжя, а саме 21/100 частину житлового будинку [ADDRESS]. Окрім того, позивачка просила суд усунути порушення її права власності на вказану частину житлового будинку [ADDRESS],, вселити її та зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у праві користування спірним будинок. Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулася до Малиновського РО ОГУ України в Одеській області з заявою щодо зміни за місцем її мешкання замків на вхідних дверях її чоловіком [PERSON]. Відповіддю Малиновського РО ОГУ України в Одеській області від 06.02.2015 року підтверджується, що ними було розглянуто заяву позивачки відносно [PERSON]. В ході проведеної перевірки було встановлено, що в діях останнього не вбачається будь-яких ознак злочину, передбаченого КК України. Таким чином в діях [PERSON] вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, тому позивачка вимушена звернутися до суду в приватному порядку зі вище зазначеним позовом. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі « Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач, в силу ст. 10 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СКта ЦК України. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.33 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно якої власник має майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалася позивачка, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачки. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про визнання права. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Оскільки, вказана частина житлового будинку є об'єктом спільної сумісної власності сторін по справі, суд вважає що позивачка, як співвласник, має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, право власності є непорушним, а тому, суд вважає, що позовні вимоги позивачки слід задовольнити, усунути порушення її права на вказаного частину житлового будинку , вселити її в спірне житлове приміщення, зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у її праві володіння, користування та розпорядження вказаною частиною житлового будинку. Також, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір", суд вважає за необхідне стягти з відповідача судовий збір на користь позивачки в сумі 743,60 гривень, сплачений нею при пред'явленні позову до суду за вимоги немайнового характеру.

Outcome: approved