Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

22 травня 2020 року представник позивача адвокат Кочуров А.О. звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів судовий збір в сумі 1681,60 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень. Позовні вимоги обґрунтував тим, що зазначений будинок належить позивачу на праві власності. У вказаному будинку, крім позивача та відповідачів, зареєстровані малолітні діти: [PERSON] , 2008 року народження, [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2011 року народження. Зазначені особи, крім позивача, в будинку не живуть понад шість місяців без поважних причин. Шлюб позивача та відповідачки розірвано рішенням Саратського районного суду Одеської області 13.11.2015 року, житловий будинок належить відповідачу і не є спільним майном, яке набуто в період шлюбу. Крім того, позивач створив нову сім`ю з [PERSON] . Представник позивача вважає, що на підставі ст.72 ЖК УРСР відповідачі втратили право користування зазначеним житловим приміщенням у зв`язку з тривалою, більше шести місяців, відсутністю за місцем реєстрації без поважної причини. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Зазначив, що питання реєстрації та проживання малолітніх дітей позивача та відповідачки не є предметом розгляду в межах даного позову, зняття з реєстрації відповідачки не потягне зняття з реєстрації дітей, а тому права дітей не будуть порушені. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Парапір М.П. позов не визнали з підстав, викладених у відзиві (а.с. 48-51). Послалися на те, що у травні 2008 року позивач та відповідачка [PERSON] уклали шлюб. З вересня 2008 року відповідачка, як дружина позивача, зареєстрована та проживає в будинку позивача за адресою: [ADDRESS] . У позивача та відповідачки є троє дітей, які також зареєстровані та від народження проживали в зазначеному будинку. В 2015 році шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу, за згодою позивача, відповідачка з дітьми продовжували проживати у належному позивачу будинку. У вересні 2019 року позивач вигнав її та дітей з вищевказного будинку. З того часу вона та діти в будинку не проживають, іншого житла у них немає, тому вона не має можливості зареєструватися з дітьми за іншою адресою. Діти перебувають на її утриманні, позивач аліменти сплачує нерегулярно, має заборгованість за аліментами (а.с. 48-51). Представник Саратської районної державної адміністрації Одеської області як органу опіки та піклування, належним чином повідомлений про розгляд справи, до суду не з`явився. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 29 травня 2020 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.33). Ухвалою суду від 28 серпня 2020 року до участі у справі залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Саратську районну державну адміністрацію Одеської області (а.с. 80). Ухвалою суду від 03 грудня 2020 року провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] було закрито ( а.с.120). Вислухавши представника позивача [PERSON] , відповідачку [PERSON] та її представника [PERSON] , дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За частиною 1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України). Згідно витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно Саратського бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості № 18947860 від 26.05.2008 року, будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі ухвали суду № 2-361-2008 від 31.03.2008 року (а.с. 12-14). Житловий будинок набутий позивачем в порядку спадкування та є його особистою приватною власністю. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] зареєстрували шлюб 13 травня 2008 року, отже відповідачка є колишньою дружиною позивача, шлюб з якою розірвано, що підтверджується рішенням Саратського районного суду Одеської області від 13 листопада 2015 року (а.с. 8). Сторони є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , серії [NUMBER] відповідно (а.с.54, 56, 58). З копії паспорту відповідачки серії [NUMBER] , виданого Саратським РВ УМВС України в Одеській області 12 вересня 2008 року та копії домової книги за адресою [ADDRESS] , вбачається, що відповідачка [PERSON] зареєстрована за зазначеною адресою з 12 вересня 2008 року. Крім того, за цією ж адресою зареєстровані малолітні діти сторін: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Дані обставини також підтверджуються довідками про реєстрацію місця проживання особи від 01.10.2020 року № 1081-0214, 1083-0214, 1082-0214 (а.с. 9-11, 55, 57, 59). Згідно акту від 23 квітня 2020 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] , з жовтня 2019 року (а.с.15). Отже у спірний будинок відповідачка вселилась та зареєстрована в ньому як член сім`ї власника, починаючи з 12 вересня 2008 року, та проживала в зазначеному будинку одинадцять років, шо не оспорюється представником позивача та підтверджується вищевказаними доказами. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ст.9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У позовній заяві представник позивача просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі сттатей 71-72 ЖК УРСР, посилаючись на те, що вона більше шести місяців не проживає в будинку позивача. За положеннями ч.1 ст.71, ст.72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад установлені строки, провадиться в судовому порядку. Стаття 158 ЖК УРСР визначає, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Відповідно до ч.1 ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. Таким чином, статті 71-72 ЖК УРСР не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами, тому що відповідачка [PERSON] не є наймачем належного позивачу житлового будинку, а вселилась у будинок як член сім`ї власника. Інші позовні вимоги позивачем та його представником не заявлялись. Згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК Україіни місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За змістом ч.2 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Органом опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації надано висновок від 17.10.2020 року за № 02-34/1409 щодо розв`язання спору, що стосується інтересів малолітніх дітей, відповідно до якого в розв`язанні спору між батьками інтереси їх малолітніх не порушуються (а.с.90-91). Проте суд вважає безпідставним та необгрунтованим цей висновок, оскільки суду не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачка [PERSON] та її малололітні діти мають на праві власності чи праві постійного користування інше житло. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тобто дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними та відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovith v. Russia) Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Та обставина, що позивач є власником квартири та має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона зареєстрована у вказаному будинку, а отже має право користуватися жилим приміщенням, відповідно до положень ст.156 ЖК УРСР, згідно до якої припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє члена сім`ї власника квартири права користування цим приміщенням. Крім того, проживання відповідачки в будинку позивача було тривалим та достатнім, щоб спірне помешкання вважати її житлом у розумінні ст.8 Конвенції. Отже, визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням буде порушувати її право на житло та не буде справедливим з урахуванням встановлених судом обставин справи та інтересів малолітніх дітей, місцем проживання яких визначено місце проживання їхньої матері- відповідачки по справі. Таким чином, відсутні підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/ перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснюється органом реєстрації, яким є зокрема, виконавчий орган міської ради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної міської ради. Отже, зняття з реєстрації місця проживання відповідачки може бути здійснено органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову належить відмовити повністю. Відповідно до частин 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, то відсутні підстави для стягнення з відповідачки понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed