Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

13.09.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 300000,00 грн., в обґрунтування якого зазначив, що 18.03.2009 року відповідач підписав заяву, посвідчену нотаріусом, в якій вказав, що отримав від позивача 300000,00 грн. В цій же заяві відповідач вказав про свій обов`язок продати позивачу земельну ділянку площею 5,8808 га, розташовану на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. У випадку відмови від укладення договору відчуження відповідач зобов`язався повернути кошти в сумі 300000,00 грн. за першою вимогою. Після підписання вищезазначеної заяви, вказана земельна ділянка була надана позивачу в оренду. У 2017 році відповідач подав позовну заяву, в якій просив серед іншого визнати недійсним договір оренди вищезазначеної земельної ділянки. Подавши такий позов відповідач фактично відмовився від виконання своєї заяви від 18.03.2009 року про продаж вищезазначеної земельної ділянки. На вимогу повернути отримані кошти відповідач не реагує, гроші не повертає. Посилаючись на статті 629, 635, 657, 546, 570 Цивільного кодексу України, вважаючи дану грошову суму авансом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 300000,00 грн. та понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 14.01.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 22.02.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що у 2006 році між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма Єгорівка-2006», правонаступником якого є ТОВ «Преображенське» в особі [PERSON] , укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, який не містив жодних додатків та не був зареєстрований у відділі земельних ресурсів. В 2009 році [PERSON] опинився у скрутному матеріальному становищі, у зв`язку із чим звернувся до [PERSON] з проханням видати наперед належну йому за договором орендну плату, на що [PERSON] відповів згодою. Після цього [PERSON] у приміщенні Гуляйпільської державної нотаріальної контори надали декілька документів на підпис, не роз`яснюючи їх змісту та не надавши їх копії. Лише після підписання зазначеного документу [PERSON] дали обіцяну суму грошей, яка була значно меншою ніж 300000,00 грн. Знаючи, що укладений між відповідачем та ТОВ «Преображенське» договір оренди земельної ділянки припинив свою дію, [PERSON] звернувся до [PERSON] з метою врегулювання вказаних відносин. Як стало відомо, [PERSON] в 2009 році видано нібито безвідкличну довіреність на ім`я [PERSON] та надано можливість ознайомитися із її змістом. На підставі вказаної довіреності 01.02.2016 року було укладено додаткову угоду до договору оренди належної відповідачу земельної ділянки, згідно з яким строк оренди продовжено на 49 років. Таким чином, [PERSON] , ввівши [PERSON] в оману, незаконно користується його земельною ділянкою, крім того незаконно вимагає від останнього 300000,00 грн., які ніхто не отримував. Відповідач зазначає, що заява на яку посилається позивач, не є доказом у цій справі, в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України. Зазначено, що пропозиції укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки від позивача відповідачу не надходило, тому не можна говорити про те, що відповідач відмовився від укладення такого договору. Позивачем не доведено належними доказами факт передачі відповідачу спірної суми, тому відповідач просить відмовити у задоволенні позовної заяви. 13.03.2019 року представником позивача подано уточнену позовну заяву, в якій змінено підстави позову. Зокрема, отриману відповідачем грошову суму в розмірі 300000,00 грн. позивач вважає безпідставно отриманими коштами, тому просить стягнути вказану суму з відповідача на підставі ст.1212 ЦК України. 29.03.2019 року надійшов відзив на уточнену позовну заяву, згідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог посилаючись на наступне. Грошові кошти в розмірі 300000,00 грн. позивач йому не надавав. Відповідач зазначає, що заява на яку посилається позивач, не є доказом у цій справі, в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України. Зазначає, що пропозиції укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки від позивача йому не надходило. У вимозі, на яку посилається позивач, є прохання повернути йому 300000,00 грн. Тому позивачем не доведено жодних правових підстав стягнення на його користь цих коштів. Також у відзиві вказано, що позивач пропустив строк позовної давності, тому це є підставою для відмови у задоволенні позову. 25.04.2019 року представником відповідача подано апеляційну скаргу та ухвалу про відкриття провадження у справі, у зв`язку із чим справа направлена до Запорізького апеляційного суду. Постановою Запорізького апеляційного суду від 13.06.2019 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 січня 2019 року залишено без змін. Ухвалою суду від 23.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. 26.11.2019 року відповідач та його представник заявили клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи заяви від 18.03.2009 року та витребування документів для її проведення. Ухвалою суду від 26.11.2019 року задоволено клопотання про витребування доказів для проведення експертизи. Ухвалою суду від 22.01.2020 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів для проведення експертизи. Ухвалою суду від 26.08.2020 року клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу для вирішення питання належності відповідачу підпису, виконаного в оригіналі заяви від 18.03.2009 року та в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області. Провадження у справі зупинено. 04.11.2020 року провадження у справі поновлено, оскільки до суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи за наданими матеріалами. Ухвалами суду від 08.12.2020 року та від 28.12.2020 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів для проведення експертизи. Ухвалою суду від 26.01.2021 року клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу для вирішення питання належності відповідачу підпису, виконаного в оригіналі заяви від 18.03.2009 року та в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області. Провадження у справі зупинено. 24.03.2021 року провадження у справі поновлено, оскільки до суду надійшов висновок експерта. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача надала суду заяву про розгляд справи без її участі, проти позову заперечує. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи всі надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом статті 14 Конституції України, з якою кореспондуються приписи частин першої, другої статті 373 Цивільного кодексу України та статті 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами. Згідно із частинами першою - третьою статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Підпунктом «б» пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що До набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Судом встановлено, що згідно до заяви від 18.03.2009 року, адресованої в компетентні органи, [PERSON] зазначив, що він отримав від [PERSON] 300000,00 грн. 18.03.2009 року. Цією заявою відповідач довів до відома всіх зацікавлених осіб про свій обов`язок продати [PERSON] земельну ділянку площею 5,8808 га, розташовану на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. У випадку відмови від укладення договору відчуження відповідач зобов`язався повернути кошти в сумі 300000,00 грн. за першою вимогою. Зазначена заява посвідчена Горовою Я.О., нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області. Факти, зазначені в заяві нотаріусом не перевірялися. У серпні 2017 року [PERSON] позивався до [PERSON] та ТОВ «Преображенське» з вимогами про визнання договору оренди належної йому земельної ділянки недійсними. 14.08.2017 [PERSON] направив [PERSON] вимогу про повернення 300 000 грн., в якій зазначив про те, що звернення останнього до суду із вимогою про визнання недійсним договору оренди він розцінює як фактичну відмову від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки в майбутньому. Вимога отримана відповідачем 19.08.2017 року та залишена без задоволення. Згідно до висновку експерта від 17.03.2021 року, підпис в графі «Підпис» в заяві, адресованій в компетентні органи від 18.03.2009 року від імені [PERSON] , виконаний [PERSON] . На час вирішення справи у суді закон про обіг земель сільськогосподарського призначення не набрав чинності. На момент досягнення сторонами згоди щодо продажу землі і передачі грошових коштів з метою забезпечення майбутнього правочину, діяла заборона на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а відповідні правочини щодо таких ділянок та в частині передачі прав на їх відчуження на майбутнє в силу закону є недійсними з моменту їх укладення. Отже, вказана заява від 18.03.2009 року згідно п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України є нікчемною і такою, що не створює для [PERSON] юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з її недійсністю. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що [PERSON] безпідставно отримав 300 000 грн., оскільки його земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення і на момент отримання цих коштів купівля-продаж таких земель була заборонена відповідно до Перехідних положень Земельного кодексу України. У зв`язку із тим, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено не було, тому безпідставно отримані кошти підлягають поверненню. Посилання відповідача, що він не отримував грошових коштів в розмірі 300000,00 грн. не беруться судом до уваги, оскільки доводи відповідача щодо не підписання ним заяви від 18.03.2009 року, спростовується висновком експерта від 17.03.2021 року. Вирішуючи заяву відповідача про застосування наслідків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів відповідача щодо пропуску строку позовної давності, оскільки право [PERSON] на повернення безпідставно отриманих коштів було порушеним з моменту, коли [PERSON] відмовився їх повертати у визначений у вимозі про повернення коштів строк, і саме з цього часу починається перебіг позовної давності. Таким чином позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved